Cercador
Sol, memoria i paraules
Un relat de: quetzcoatlQuina llastima que no hagis vingut. L'espectacle esta començant.
Tenia dues entrades per la sessio de les 5 d'avui, i aqui estic, asseguda en primera fila, i les campanes de l'esglesia anuncies l'inici.
Malgrat la sala sembli buida, hi ha un munt de gent en silenci des de fa anys que contempla les exhibicions de l'astre cada dia -doble sessio- i la seva mirada cap al cel tenyit de llum es sempre incondicional.
Quin gran artista, el sol, arribant i marxant sempre amb tant d'estil, i sense repetir muda una sola vegada. Dia rere dia mesclant textures, intensitats, tons i bandes sonores...
Avui els ocells ballen amb la musica dels pins i els cotxes carburen amb l'elegancia d'una lleu percussio.
Quina llastima no poder vibrar amb tu al ritme d'aquest a deliciosa vesprada!
Arriben dos espectadors mes! Un home vestit de fosc els indica el seu lloc: fila 13, numero9. Maria Isabel Vega Esquivel. 4-11-1938 / 13-07-2002. En paz descanse, banyada ara per un intens doll d'or.
Ha arribat el torn dels convidats: ens toca participar del festival del color. Ens han donat vels brillants i sembla que tambe ens hagin posat tons calids de maquillatge sobre la pell i purpurina als llavis. La seva mirada es tan intensa ara, tan reveladora i prepotent, que ens deixa clavats i coberts de mel amb panic escenic.
Quina llastima que no hi siguis tu per mirar-me amb aquells teus ulls que m'acaricien els cabells, la pell i l'anima amb nomes uns segons. Quina vergonya mes agradable, quines pessigolles per la panxa...!
Pausa de mitja funcio. El sol s'esmuny rere el telo negre-montanya i deixa que les mirades descansin sobre
un ataronjat suau. Ara es l'hora en la que les parelles s'abracen, mig per emocio mig per fred, i els morts aplaudeixen en silenci.
Quina llastima no poder-te tancar els ulls a petons per anticipar la nit sobre les parpelles.
Dramaticament el sol es llueix per ultima vegada avui, enmirallant-se als nuvols, aquesta vegada mig d'amagat mentre s'allunya de l'escenari. Blaus, rosats i grisos brillants llisquen lentament per sobre la ciutat i els tons pastels de l'aire.
Mes campanes i llavors un silenci curt mentre morts i vius contenim la respiracio, i finalment el vent entre els pins xiuxiueja amb una veu quasi imperceptoble: 'the end'.
La galopant foscor, el batec d'ales frenteic d'un col.libri, les llumetes urbanes que piquen l'ullet en la llunyania, l'aire fred que s'escola per sota la roba buscant rastres de calor... Tot indica que hauria de marxar, perque els encarregats puguin netejar la sala plena d'admiracions, i deixar-ho tot llest per la 'session de nuit', on una verge blanca mostra els seus encants i besa amb tendre argent els fronts dels noctambuls.
Quina llastima no poder marxar junts, agafats de la ma, per guiar-te fins el meu niu i ventre, i fer-te un espectacle amateur i sense public... 'adults only'.
Seguire esperant sola a que arribin els crepuscles, sense tu pero pensant-te; sola pintant-te en la memoria d'altres paisatges.
Comentaris
-
Cel tenyit de llum[Ofensiu]Jofre | 14-08-2005 | Valoració: 10
Un relat per repensar com de necessari és interpretar cada fotograma d'aquesta pel·lícula que vivim cada dia.
Amb l'elegància de l'alquimista que estima i entén la vida, Quetzcoatl, contempla l'espectacle combinant amb harmonia la memòria i les paraules.
Sessió contínua de crepuscles desitjats.
Un bellíssim i paradoxal batec de vida.
Salutacions!
:-) -
el millor espectacle...[Ofensiu]ROSASP | 11-04-2005 | Valoració: 9
Veig que hi saps veure cada dia una màgia diferent en l'espectacle del sol.
Mai és igual, ni els colors que l'acompanyen, ni les sensacions que desperta.
M'ha cridat molt l'atenció aquest relat, perquè jo no em cansaria mai d'escriure sobre el dia, la nit i l'encís dels moviments permanents i armònics de la natura. De fet, me'n sento formar part ...
El relat té un fons de melangia, de no poder compartir tanta bellesa com veuen els teus ulls i el teu cor...
M'ha agradat molt!
Gràcies pel teu comentari, sobretot perquè t'he descobert!
Un petó i fins la propera!
l´Autor
![Foto de perfil de quetzcoatl Foto de perfil de quetzcoatl](/imatges_autors/78436.jpg?rnd=1020872146)
91 Relats
824 Comentaris
163266 Lectures
Valoració de l'autor: 9.76
Biografia:
Diuen que vaig néixer amb presses... a les escales de ca la llevadora. De la meva infància no recordo gairebé res, però devia ser maca.D'adolescent m'agradava la creació i escrivia molt però "vivia" poc. Després d'uns anys d'efervescència em vaig apagar; vaig passar un parell d'anys una mica perduda, passiva i superficialment.
Finalment vaig fer les maletes i me'n vaig anar un temps a centreamèrica. Allà em vaig despertar del tot i vaig viure tan intensament que si m'hi hagués quedat el cor m'hauria estallat. Vaig tenir temps de sentir-me sola, acompanyada, enamorada, desolada; vaig fer projectes, vaig construir coses, vaig destruir-ne algunes i deixar-ne d'altres; vaig conèixer paratges i persones meravelloses; també em vaig començar a conèixer a mi mateixa; vaig obrir les portes del meu esperit, vaig créixer... A través de relatsencatalà vaig escriure i molt, i de moment ha estat la meva època més prolífica relatairement parlant.
Quan vaig tornar de centreamèrica, vaig estudiar infermeria i em va agradar molt —però no em veig treballant en un hospital o ambulatori. Vaig conèixer el meu home i vam començar a plantar i a ser més autosuficients. Des de llavors la sobirania alimentària i la salut humana i mediambiental són dos temes en els que crec i que em motiven molt.
El 2009 vam tenir una nena. És l'experiència més fascinant que he tingut mai i constantment aprenc i desaprenc coses a través d'ella. També és cert que des de llavors tinc molt menys temps per a mi i en conseqüència per escriure, però espero anar-lo recuperant. De moment intento ser tant bona mare com puc i combinar-ho amb l'hort i el dia a dia.
El temps passa volant però me n'adono que amb una bona actitud davant la vida, no cal esmerar-se en buscar la felicitat que tant vaig idealitzar en l'adolescència, després del primer amor. La felicitat és un camí i una manera de fer i viure. Som els únics responsables de les nostres vides i penso que amb intuïció podem acabar familiaritzant-nos amb l'atzar.
Tanmateix penso que també he de dir que no podem eludir la responsabilitat individual i col·lectiva que tenim envers les grans injustícies i profundes desigualtats que passen cada dia al nostre món.
2024: seguim evolucionant! sempre amb ganes d'escriure però amb falta d'espai i temps. Nostàlgia del temps sense responsabilitats...; i molt agraïda pel que la vida em regala cada dia.
Espero que us agradi algun dels meus relats!
teaspoontrader@gmail.com