Cercador
L'únic bon record
Un relat de: Sebastià ClimentLa vida havia estat molt dura amb ell, des de la seva infantesa fins ara que ja s’endinsava en la maduresa. També ell s’havia maltractat a si mateix, però és que no podia haver fet una altra cosa. No havia tingut cap més opció. No havia pogut escollir. No era lliure. Les circumstàncies l’arrossegaven com la torrentada s’endu tot allò que per la seva lleugeresa tendeix a surar. S’enfonsa i emergeix, es torna a enfonsar i a emergir de nou, però sense intervenir en el seu destí. I així va fent fins que les incontrolables aigües arriben a la fi del seu recorregut i es lliuren al llac o a la mar i el brogit dona pas a la remor i a la calma. I el cos transportat troba, per fi, un lloc on reposar. Així és la seva existència, immers en la torrentada de la vida i apropant-se indefectiblement al seu destí.
Ens trobem en els dies previs a Nadal, a mitja tarda. Els carrers ja estan il•luminats amb bombetes multicolors que funcionen amb rítmica intermitència, altaveus que castiguen la nostra oïda pel volum excessiu i, sobretot, per la repetició de les mateixes cançons any rere any. La gent, apressada, va d’una botiga a una altre cercant el regal adient per a qui sap qui i comprant el menjar que pertoca segons els àpats previstos per aquestes festes que, naturalment, han de ser especials.
Ell, amb el seu deambular indolent pels carrers de la ciutat, en aquella tarda freda i boirosa que feia penetrar l’humitat fins el moll de l’os, observava amb total indiferència la gent que passava. De sobte s’adonà que estava davant mateix d’una cafeteria-bar, que ell va reconèixer. S’hi aturà. En tenia un bon record d’allà, d’un dia, també en vigílies de Nadal, de feia ja alguns anys. De fet, era l’únic bon record que guardava de la seva vida. S’assegué en l’esglaó d’un portal enfront del local, aclucà els ulls i va començar a visualitzar les imatges d’aquell moment, present en el seu únic bon record...
La gana el tenia corsecat, no podia resistir més. Va entrar en aquell bar i va demanar-li al cambrer si li podia donar alguna cosa per menjar. Aquest li contestà que no i que se n’anés d’allà, que amb la seva presència molestava els clients. Un d’aquells clients, un home ben vestit, ho va sentir tot i va dir al cambrer... Serveix-li a aquest noi el que vulgui de menjar i beure. Jo ho pago. El cambrer, que el coneixia prou bé, sabia que pagaria. I l’home, girant-se cap al noi li va dir... Asseu-te en aquella taula del racó i demana el que et vingui de gust, entesos ? Ell, com és fàcil d’entendre, no s’ho acabava de creure. Era real tot allò ? Va veure que si, que ho era i no se n’avenia pas.
L’home ben vestit, fent un esforç considerable va baixar del tamboret on s’estava a la barra i amb molta dificultat va anar cap a la taula on era el xicot. Com va poder, va agafar una cadira i s’hi va asseure. Aquell home, encara que tenia més alcohol al seu cos que no pas sang, mantenia relativament be la seva lucidesa mental. El noi, que en principi no gosava demanar gran cosa, va tibar de beta i va fer un àpat com mai, ni abans ni desprès.
L’home el va deixar menjar i beure en pau, sense interrompre’l. Només se’l mirava i dels seus ulls d’etílica brillantor, es desprenia tanmateix un bri de felicitat. Quan va acabar d’endrapar, el noi li anava a donar les gràcies amb tota la sinceritat del mon, però l’home elegant i absolutament ebri li va etzibar una pregunta.... On aniràs a dormir, avui ? No ho se pas, va respondre el noi, tot confós... potser en un caixer automàtic... tinc uns cartrons guardats.. No ho se encara. Doncs mira, va dir l’home embriac i elegant, ara ho arreglarem això. Van sortir els dos junts i entraren al Hall d’un hotel que era allà mateix.
Els de recepció se’ls van mirar amb una cert recel, però l’home, ben decidit, va dir-los... Vull una habitació per aquesta nit, per aquest noi i la deixo pagada. D’acord ? Cap problema, van respondre.
Van assignar-li habitació i li van donar la tarja magnètica per obrir-la. El noi desconcertat – esperava una clau normal – va mirar-se l’home elegant. Aquest, malgrat el seu lamentable estat, s’adonà de la situació i decidí acompanyar-lo. Li ensenyà com funcionava. Van entrar, van donar un cop d’ull a l’habitació i al bany.
I l’home elegant i embriac va acomiadar-se desitjant-li bona nit i només va afegir: L’esmorzar està inclòs i l’habitació l’has de deixar lliure abans de les dotze del matí. Que dormis i descansis bé, d’acord ? I amb prou feines va arribar fins a la porta de l’ascensor. No es van veure mai més.
I el noi, assegut en l’esglaó del portal davant del bar, encara amb els ulls clucs gaudint del record d’aquell dia tan meravellós, va vessar unes llàgrimes i va esbossar un somriure de felicitat.
Comentaris
-
La vida és plena de records![Ofensiu]DANA | 13-01-2011 | Valoració: 10
Felicitats! he gaudit amb la lectura del teu relat, realment la saga dels "Climent" colpeja fort!
DANA -
Un relat adient[Ofensiu]Jaumedelleida | 12-01-2011 | Valoració: 10
Sé que fer el comentari a aquesta alçada del calendari no és pot considerar ser massa puntual , ja que el relat fou publicat en dates assenyalades que desperten de manera més viva aquest tipus de sentiments i emocions, però això no treu que et pugu felicitar pel teu bon escrit. Crec que donar-te un 10 faig justícia.
-
Enhorabona per saber escriure un relat com aquest.[Ofensiu]Fada del bosc | 31-12-2010 | Valoració: 10
Aquest és un d'aquells relats que no vols que s'acabin, el primer paràgraf ja et posa la mel als llavis
la resta no decepciona gens ni mica. Un relat amb bona narrativa i una història d'aquelles que fan pensar.
De veritat que m'ha agradat molt. -
molt adient[Ofensiu]leonor puig masbernat | 31-12-2010 | Valoració: 9
Sebastià m’ha semblat un relat molt adient pels dies que som , està tan ben escrit gramaticalment que hem provoca una enveja sana. Jo escriure amb català que el porto tan malament que hem fa vergonya.
Et demano per favor que no deixis d’escriure.
Leonor
Valoració mitja: 9.75
l´Autor
![Foto de perfil de Sebastià Climent Foto de perfil de Sebastià Climent](/imatges_autors/932021.jpg?rnd=892096230)
173 Relats
313 Comentaris
143881 Lectures
Valoració de l'autor: 9.82
Biografia:
Nascut a Castellbell i el Vilar, comarca del Bages, però fa anys que resideixo a Lleida.sebastiacliment@gmail.com
Últims relats de l'autor
- EFLUVIS DE L'ESPERIT NADALENC
- LA PICADA DEL MOSQUIT
- FOC
- MEDALLES
- LA VALL TANCADA
- O BLANC O NEGRE, NO GRIS
- UNA NIT DESASSOSSEGADA
- LA BOLA DE VIDRE
- EL SEU PRIMER PESSEBRE
- LA BLAU I EL PETIT CAVALL BLANC
- SALES D'ESPERA
- L'EXCUSA PERFECTA
- SOMNIS A MIDA
- NO EM RECORDA PEL MEU NOM
- QUE HYPNO ET POSSEEIXI FINS DEMÀ