Cercador
El nostre Jo
Un relat de: kefasLa mare terra ens desbarata el Jo.
Pedra sobre pedra i amb gran esforç
havíem bastit una casa per protegir el Jo
I ara ve la mare terra,
travessa les gruixudes parets de pedra
i l'esfondra
L'havíem construït
sobre altres cases, altres nius, altres caus
sense un Jo tan poderós com el nostre
I perquè la mare terra esfondra la nostra casa
si ella és també la mare del nostre Jo?
L'aire i els ocells tornaran per omplir l'espai
que la nostra casa esfondrada deixarà.
Mentre, el nostre Jo buscarà la manera de venjar-se.
No sap fer altra cosa.
Comentaris
-
el nostre Jo[Ofensiu]Homo insciens | 12-05-2020
Tenim el nostre Jo tan crescudet... Anem usurpant sense mesura i destruint els recursos del planeta que ens dona refugi i ens abasteix. No és pot ser més estúpid i prepotent , així som la raça humana... No n’aprendrem d’aquesta pandèmia, la por i la reflexió durarà el que tardin a obrir els bars. El que no tenim en compte, és que a la natura, li és igual esperar uns quants milions d’anys per tornar a regenerar-se, som nosaltres els que no tenim tant temps...
Bonic poema. -
Montseblanc | 30-04-2020
La terra no és la nostra mare, ni nosaltres som superiors a cap ésser viu. Tot té un principi i un final. La raça humana també. Val més que no caiguem en l’autocompasió. Venen temps difícils. Que ens pensàvem que això era com els contes i acabaríem menjant perdius o anissos o el que sigui que es menja quan tot acaba bé? Com molt bé vas dir tu, la intempèrie ens cau des de dins i no hi ha resguard possible.
-
I si canviem?[Ofensiu]Atlantis | 14-04-2020
No sé si et refereixes a la pandèmia, suposo que si. I jo també crec que la mare terra ha dit prou. El món, la terra està molt desgavellada. i hauríem d'aprendre alguna cosa d'aquesta experiència:.
A nivell climàtic, a nivell social i de cures, a nivell de repartiment de l'economia.
Però potser aixo és fer volar coloms!!!
-
La força de la natura...[Ofensiu]Nil de Castell-Ruf | 09-04-2020 | Valoració: 10
Tot el poema és és una revelació de la natura i la seva relació amb el nostre Jo intern. Tot el poema és un crit d'alerta per com els ésser humans és creuen amos i senyors d'allò que és un bé tots els éssers vius que poblen el planeta. Aquest Jo, que se'ns escapa de les mans i que a final es doblega per a obeir la indòmita força de la mare natura. Enhorabona, Nil.
-
Paradoxa[Ofensiu]SrGarcia | 03-04-2020
Una paradoxa, aparentment. La mare naturalesa es comporta com una madrastra de conte. Potser a ella tant li fa allò que ens passi, potser ens hem precipitat en dir-li mare.
Les deesses de la naturalesa al paganisme, com ara Diana o Artemis, eren cruels, salvatges, homicides i verges. Poc els importava la humanitat.
Ara bé, ens venjarem, sí. No sabem sobre qui caurà aquesta venjança, però ens venjarem.
Un magnífic poema amb un gran final.
l´Autor
![Foto de perfil de kefas Foto de perfil de kefas](/imatges_autors/1039628.jpg?rnd=995940185)
147 Relats
1164 Comentaris
245873 Lectures
Valoració de l'autor: 9.86
Biografia:
![Un servidor](https://1.bp.blogspot.com/-8vhcO4x3tTY/YXHM3rDpOkI/AAAAAAAARtE/Jl0dX1RR5mMLqSMGKfcSVPDKyqh0LimeQCLcBGAsYHQ/w486-h640/Pere_Criach-1.jpg)
kefasnou@gmail.com