Cercador
El destí
Un relat de: FRAN's-Escolta, Gemma: surto un moment per llançar la brossa.
-D'acord, però no tardis massa que el sopar estarà fet enseguida.
-Està bé. Fons ara amor.
L'Albert va abandonar la sala deixant la seva estimada dona amb l'única companyia que aquell vell televisor sense comandament a distància podia oferir-li (més aviat poca).
L'home de la bossa d'escombraries tancà la porta del pis, emportant-se amb ell tota possibilitat de que la seva vida pogués arribar als 84 anys. L'ascensor va trigar en arribar, com sempre, i acompanyat d'aquell soroll tant familiar que hi havia que deia que era l'esperit de la màquina demanant una jubilació molt merescuda.
Trepitjant el carrer l'home de la bossa plena de brossa continuar la seva processó cap al contenidor verd clar, gastat i mig fos del final del carrer, ignorant qui l'esperava en aquell mateix indret.
Un soroll fregadís en un carrer cobert de foscor va venir acompanyat del trencament d'aquell mateix vel per l'encesa d'un llumí en derrapar per la rugositat de la paret. L'home que l'encengué se l'apropà al cigar que es mantenia al seu lloc sostingut pel que deurien d'haver sigut, en algun moment, uns ferms llavis. L'home de gavardina fosca i barret al cap feia força temps (minuts, hores? No, més aviat anys o segles) que s'esperava dins d'aquell contenidor ver clar, gastat i mig fosc del final del carrer. Ja no recordava el motiu que el feia estar davant d'aquella caixa plàstica (potser mai els havia sabut, tampoc ho recordava); però el que sí recordava era que s'havia d'esperar, era molt important; massa important per evitar les responsabilitats que li havien sigut conferides. Ell havia d'esperar-se, no sabia quan de temps, però havia de fer-ho; era una ordre, i les ordres s'havien de complir, d'això sí que se'n recordava...
L'olor a matèria en descomposició i semblants van omplir cada un dels dos narius de l'Albert. Una esgarrifança se l'hi escampà per l'esquena i un principi d'arcada s'apropià del seu estómac. En arribar davant del contenidor, objecte clau dins d'aquesta inventada (o no) historia. L'Albert s'hi atansà i en ser-hi suficientment a prop l'obrí per llançar aquella bossa d'olorós plàstic negre.
L'home del cigar a la boca inspirà una profunda calada i quan deixà anar l'insípid fum, observà que aquest era verd. Lògicament se sorprengué força, però justament en aquell moment un home travessà l'esperit fumador i diposità una bossa dins de la capsa d'obertura superior. - Aquest és el senyal!!!!-. No sabia el per què d'aquella pròpia resposta (segurament si que ho sabria, però no s'enrecordaria, feia massa temps que esperava) però tenia la impressió de que aquell home era el centre de les seves ordres. Seguint el seu propi criteri, va endinsar la mà dreta dins la immensitat de la corresponent butxaca i n'extragué un grapat de pols verda i amb l'altra mà va fer petar els dits. De cop i volta tot es va aturar: els batecs de la ciutat es van aturar de cop, el violador va parar de violar a la seva víctima i el maltractador va aturar-se en el maltracte a la seva parella. Tot estava aturar, l'home de vestimenta estranya caminà cap a l'home sense bossa per llançar i, per sobre seu, alliberà la pols que semblava desaparèixer tot tocar qualsevol part del congelat. Acabada la missió l'home sense pols a les mans s'allunya d'aquell que no tenia cap bossa d'escòries i es dirigí cap al lloc on tant de temps havia esperat (només per deixar anar aquella pols? És possible...) i amb la mà Esquerra va fer que els dits li petessin altre cop; així, els cors tornarien a bategar, el violador seguiria violant i el maltractador continuava maltractant.
L'Albert caminava en direcció a casa seva pensant en el sopar que l'esperava. Va travessar el carrer per arribar al seu portal, però en fer-ho no va poder evitar d'entrebancar-se amb la vorera, donant-se una grandil·loqüent hòstia; per desgràcia per l'hostiat, un camió arribava al carrer en aquells mateixos moments, el conductor del qual estava dormint i sense poder evitar-ho va esclafar el cos de l'home sense bossa ni vida. L'impacte que va rebre el camió fou suficient gran per fer despertar el conductor, el qual va poder recuperar el control del vehicle suficient a temps perquè el desdormit personatge esquivés l'hospital amb que s'hauria d'haver impactat. Melancòlica sorpresa rebria el conductor, en saber quines conseqüències van comportar el salvament del centre
L'home de misteriosa vestimenta i sense pols a les mans observava el vehicle content, gràcies a la seva intervenció s'havien salvat 199 vides. Era un heroi.
Comentaris
-
Dues coses[Ofensiu]Vicenç Ambrós i Besa | 25-09-2004
A) El relat està molt bé, la trama és original i el redactat millora respecte de Història de cinc cèntims.
B) Estic completament d'acord amb la Tiamat i amb l'Alícia, i entenc que cada vegada costi més ésser comentat en aquesta pàgina. De totes maneres, ànims i endavant, FRAN's, que de moment ja tens alguns lectors. I això ja és un molt bon començament. Altres no se'ls hauran sabut guanyar.
Fins la propera,
Vicenç -
Tiamat te raó[Ofensiu]Alícia Gataxica | 07-09-2004
Tiamat té raó quan diu que hi ha massa relats i a vegades es a difícil triar i es perd l'ocasió de llegir els nous relats. per això es bona idea comentar i llegir aquells de qui et comenten. potser aquesta cadena ens portarà d'una als altres.
El relat si bé estrany de mena ho és, té un què que t'atrapa, m'agradat, encara que algun cop li he perdut el sentit.
Seguin l'exemple d'en Tiamat miraré els teus altres relats i teniu raó tots dos un comentari a favor o en contra sempre fa il·lusió, però sobre tot ajuda a veure si l'has pifiat o vas per bon camí.
Alícia
-
comentari[Ofensiu]Tiamat | 04-09-2004
Saps quin és el problema? en aquesta web hi ha cada dia més autors, i és molt fàcil que molts passin desaparcebuts, ja sigui perquè tenen sols un parell de poemes, un relat, i un cop els han penjat, desapareixen completament, ja sigui perquè, tot i tenir unes quantes coses penjades, no s'entretenen a llegir els altres escrits que hi ha, o si més no, no els comenten, i això fa que la gent no reconegui els seus noms i no tingui una motivació especial a l'hora de llegir-los.
Però veus? quan una persona et deixa un comentari, sempre fa il·lusió, i immediatament vas a veure què tal és allò que escriu ell, i si es dóna el cas, li deixes, al teu torn, un comentari.
Com que m'ho has demanat, no he pogut fer menys. M'he llegit tres dels quatre relats (àngel o dimoni he vist que era força llarg, i aquest matí vaig una mica escassa de temps, ho sento..), i (faig un comentari una mica general, et sembla?)(per cert, et dic les pegues que hi he trobat, tranquil que els relats estan bé, però si tot són afalacs no en faràs res)(clar que la meva opinió és això, la meva opinió), amb dos dels teus relats (el destí i un ocellet de paper), en alguns moments m'ha costat entendre què estava passant, potser per surrealistes (potser és que aquest matí estic adormida..), o potser és perquè la idea en ambdos casos és bona (millor en el destí que en el de l'ocell), però falta acabar-ho de polir una mica. La història de 5 cèntims és curiosa, i ben real també, depen de la botiga, et quedes esperant que et tornin els cinc cèntims de canvi, mentre que en d'altres dius: és igual, queda-te'ls... (pot influir com duguis de ple el moneder!).
En fi, no sé si t'haurà servit de massa res (de fet, sovint xerro i xerro i no vinc a dir res..), però vaja, ara ja tens un comentari.
vinga, que vagi tot molt bé, i, com et diran molts cops, segueix escrivint!
Tiamat
l´Autor
![Foto de perfil de FRAN's Foto de perfil de FRAN's](/imatges_autors/13783.jpg?rnd=389592259)
50 Relats
98 Comentaris
65740 Lectures
Valoració de l'autor: 9.05
Biografia:
frase preferida: "no diguis mai: d'aquesta aigua no en beuré, aquests genitals no lleparé i aquest capellà no és el meu pare" (Quim Vila)pel·lícula preferida:la fortuna de viure (Les enfants du marais)
la vida és una merda i precisament per això ens ho hem de passar bé
Últims relats de l'autor
- Roig
- Sopar de dues forquilles i tres a taula
- avui mhe desperat amorós
- cançó sota pluja
- pensaments d'un bípede sense plomes (capítol 1)
- Àfrica, 2a pàtria de la meva estimada.
- versos prosats (casi arribant a paranoia)
- L'obra mestra
- retorn de l'exili
- l'infern dels sentiments
- com una patada als collons
- fer, de somnis, records
- una veu deia no-se-què dep osar els peus a terra...
- és correcte espiar als veïns?
- homenatge (i potser casi plagi) a Béquer