Cercador
atrapats dins teu
Un relat de: quetzcoatlMai encara el silenci
havia estat tan ple
i tan drenat alhora.
Ni havien estat els malsons
tan horrorosament imaginatius.
Ni l'angoixa un pont llarg,
ni les flors només ofrenes de mort.
Ara no escolto paraules
d'altres que pretenen ser tu,
tu i la teva veu, tu i els teus llavis
murmurant-me amor;
perquè estic atrapada
entre una ànima i una pell
que ni tan sols són meves.
Només sento el batec
sincopat i adolorit
del teu cor.
I no saps que moriria
perquè em truquessis.
I no, no saps
que som dos
qui estem atrapats
dins teu.
*
Voldria donar-te la mà,
passar temps amb tu;
en silenci, no m'importa.
Cobrir aquest dolor que sents
amb un vel fi de petons
i deixar-lo reposar.
Petons que no pregunten,
que no responen;
només acaricien l'ànima
i es reflexen en ella:
som el mateix,
també sento el teu dolor.
I bé: ja veus, sense veure,
que, entre angoixes,
malsons, malestar
i deduccions desesperades,
t'escric a tu sense escriure't.
Amb els braços i el cor
oberts que t'esperen
-sense preguntes,
sense respostes-.
I com que no acaricies
la meva ànima que t'enyora,
ni deixes que jo acariciï
l'ànima que a tu et dol...
Escric...
I ho faig per mi.
Comentaris
-
i dius...[Ofensiu]Lavínia | 26-09-2005 | Valoració: 10
escric i ho faig per mi . Exacte! perquè és el que s'ha de fer. La cita de Mon Pons sobre Montaigne és del tot adient: escrivim per i per a nosaltres, però és cert que és un plaer per als altres receptors, els lectors que no som el "jo" i el "nosaltres" poder descobrir que algú com tu ha dit coses tan belles com:
petons que no pregunten/que no responen (...) cobrir el dolor que sents/amb un vel fi de petons....
Aquestes imatges no parlen d'un jo per a jo, sinó d'un jo per a tu. És altruisme pur.
El petó, te'l dono jo, quetzcoalt, per haver escrit aquestes imatges amb tan poc "ego".
Lavínia -
Màgic![Ofensiu]Queca | 26-09-2005
Ara no recordo si t'havia comentat alguna vegada.... tal se val, el cas és que m'ha agradat molt. Desprens màgia nina!
Màgia i fortalesa per tots els cantons!
Una forta abraçada i mil i un somriures per a tu! -
escric i ho faig per mi...[Ofensiu]Mon Pons | 23-09-2005 | Valoració: 10
M'ha recordat a Montaigne: Aquest poema és com un llibre obert ... Però "Els llibres tenen moltes qualitats agradables per els qui els volen escollir; però cap bé sense pensa; és un plaer que no és tan net i pur, com tampoc els altres, té els seus inconvenients, i ben greus, l'ànima s'hi exercita, però el cos, la cura del qual tampoc he oblidat, resta mentrestant sense acció, s'abat i s'entristeix".
"Escric...
I ho faig per mi."
... és la clau.
Molts petons! -
Petons que no pregunten[Ofensiu]jacobè | 23-09-2005
Les teves poesies me les llegeixo i rellegeixo i sempre hi trobo imatges noves. Són poesies fetes des de l'experiència i el sentiment més profund però que cada lector se les fa seves, i cada dia de manera diferent.
"I no saps que moriria
perquè em truquessis.
I no, no saps
que som dos
qui estem atrapats
dins teu."
Perquè per un acte tan senzill ens hi va la vida?
És maravellós i horrorós al mateix temps.
Però quan els ritmes són diferents...
Les mans i el silenci guareixen el dolor.
La carícia l'ànima que dol.
L'escriure, el consol. -
Un llarg pont... poètic.[Ofensiu]Jofre | 21-09-2005 | Valoració: 10
Sovint de malsons (aparent inacabables) neix i reneix una creativitat sorprenent.
Dónes una visió introspectiva: paraules que malden per expressar un neguit i una desesperança profundes.
... i escrius perquè no reclames res que no sigui poder estimar.
... i en escriure, estimes, perquè és el batec que realment et fa bategar.
Temps al temps Quetzcoatl.
Salutacions!
PS
En efecte, com els assenyats comentaris que em precedeixen ja esmenten, una de les funcions de la poesia és aquesta.
-
Et mereixes lo millor[Ofensiu]instants | 21-09-2005
Només la mar abriga,
la tristesa i la desesperança
de veure't nua en l'enbolcall
del teu dol.
Saltes en el silenci
d'un dolor que fas teu,
com un miratge
que besa la imatge
que es repeteix
i es repeteix,
la necessitat surca
apreta i ofega
un amor que
reclama al cel
el simple fet de
poder ser compartit.
Quetzcoal un bes tendre i càlid, una abraçada lliure de fantasia i dolor per tu. Ànims!!! La terra no deixarà mai de girar.
Pau
-
quan el cap no té respostes...[Ofensiu]ROSASP | 21-09-2005
Aquest engabiament ofega, les imatges que es van dibuixant en cada vers porten a un dolor insoportable per haver perdut la bruíxola que ens guia.
Perduts, atrapats en un món que no es pertany, sense trobar el camí de sortida.
Potser no es troba quan no se sap realment si es vol o no sortir.
Amor, confusió, angoixa, impotència, passió...
Un coctel intens i corrosiu. Qui no s'ha sentit així alguna vegada?
Déu ni do, m'ha quedat pensativa i en silenci!
Petonets que travessin la mar!
-
Des[Ofensiu]brumari | 20-09-2005 | Valoració: 10
d'un pessimisme profund ("les flors només [són] ofrenes de mort"), la poetessa ens parla de la seva voluntat segrestada per un ser estimat i, ara, llunyà, que pateix i que, tal vegada, ignora que fa patir ("no saps que som dos qui estem atrapats dins teu").
Després, un desig impossible ("cobrir aquest dolor que sents amb un vel fi de petons i deixar-lo reposar").
Per fi, la catarsi de tots els poetes: "Escric... I ho faig per mi"
Fantàstic!
Un petó.
-
m'ha agradat moltissim el poema[Ofensiu]Equinozio | 20-09-2005 | Valoració: 10
"
Escric...
I ho faig per mi.
"
Equinozio
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de quetzcoatl Foto de perfil de quetzcoatl](/imatges_autors/78436.jpg?rnd=726997759)
91 Relats
824 Comentaris
163266 Lectures
Valoració de l'autor: 9.76
Biografia:
Diuen que vaig néixer amb presses... a les escales de ca la llevadora. De la meva infància no recordo gairebé res, però devia ser maca.D'adolescent m'agradava la creació i escrivia molt però "vivia" poc. Després d'uns anys d'efervescència em vaig apagar; vaig passar un parell d'anys una mica perduda, passiva i superficialment.
Finalment vaig fer les maletes i me'n vaig anar un temps a centreamèrica. Allà em vaig despertar del tot i vaig viure tan intensament que si m'hi hagués quedat el cor m'hauria estallat. Vaig tenir temps de sentir-me sola, acompanyada, enamorada, desolada; vaig fer projectes, vaig construir coses, vaig destruir-ne algunes i deixar-ne d'altres; vaig conèixer paratges i persones meravelloses; també em vaig començar a conèixer a mi mateixa; vaig obrir les portes del meu esperit, vaig créixer... A través de relatsencatalà vaig escriure i molt, i de moment ha estat la meva època més prolífica relatairement parlant.
Quan vaig tornar de centreamèrica, vaig estudiar infermeria i em va agradar molt —però no em veig treballant en un hospital o ambulatori. Vaig conèixer el meu home i vam començar a plantar i a ser més autosuficients. Des de llavors la sobirania alimentària i la salut humana i mediambiental són dos temes en els que crec i que em motiven molt.
El 2009 vam tenir una nena. És l'experiència més fascinant que he tingut mai i constantment aprenc i desaprenc coses a través d'ella. També és cert que des de llavors tinc molt menys temps per a mi i en conseqüència per escriure, però espero anar-lo recuperant. De moment intento ser tant bona mare com puc i combinar-ho amb l'hort i el dia a dia.
El temps passa volant però me n'adono que amb una bona actitud davant la vida, no cal esmerar-se en buscar la felicitat que tant vaig idealitzar en l'adolescència, després del primer amor. La felicitat és un camí i una manera de fer i viure. Som els únics responsables de les nostres vides i penso que amb intuïció podem acabar familiaritzant-nos amb l'atzar.
Tanmateix penso que també he de dir que no podem eludir la responsabilitat individual i col·lectiva que tenim envers les grans injustícies i profundes desigualtats que passen cada dia al nostre món.
2024: seguim evolucionant! sempre amb ganes d'escriure però amb falta d'espai i temps. Nostàlgia del temps sense responsabilitats...; i molt agraïda pel que la vida em regala cada dia.
Espero que us agradi algun dels meus relats!
teaspoontrader@gmail.com