Cercador
Història de 5 cèntims
Un relat de: FRAN'sL'altre dia em va passar una anècdota força curiosa i m'agradaria explicar-vos-la.
Resulta que vaig anar amb l'escola a una residència d'avis, i al tornar vaig agafar, juntament amb d'altres amics meus els ferrocata. Em va cridar l'atenció quan ja érem a dins que un d'ells es queixava sobre el preu del viatge al·legant d'injust que afegissin al preu (em sembla recordar que era un euro) cinc cèntims; ja que sense que la gent se n'adonés anaven traient a la gent aquelles petites peces cilíndriques aixafades d'aparença bronzejada i, així, omplir-se encara més les butxaques i reclamant que li tornessin els seus cinc cèntims.
Més tard, quan ja havíem sortit del ferrocarril i ens disposàvem a anar a dinar. Al mateix amic que abans s'havia escandalitzat davant del brutal robatori dels cinc cèntims d'euro, va treure la mà (em sembla que l'esquerra) de la butxaca per encaixar-la amb un altre conegut que s'havia afegit a la, ja força nombrosa, agrupació. En fer-ho, se li va caure tot de monedes al terra i es va agenollar per recollir-les, sense adonar-se que una de les que havien caigut, havia aconseguit amagar-se de la recollida del meu company (precisament una moneda de cinc cèntims d'euro). Va aixecar-se i es disposava a continuar, quan algú el va cridar dient que s'havia oblidat de recollir una moneda. Ell en seguida va mirar les mans de la noia que l'havia recollit, i en veure que es tractava d'una insignificant moneda de cinc cèntims, va dir-li a la noia trobadora d'aquella infravalorada fortuna que se la podia quedar; i girant-se per poder acabar d'arribar al bar, va tornar a sentir la veu de la noia insistint en que si la moneda era d'ell, era ell qui se la devia guardar. El meu amic, estava apunt de reinsistir en el regal de la, ja gairebé invisible, moneda; però en veure la insistència de la generosa noia, la va acceptar aparentment content de recuperar-la (després de rebre-la va dir adéu a la noia amb un alegre "gràcies") però en el fons l'agafava d'esma; cansat per haver de seguir-li la beta a la insistent noia. I tot just acabada l'escena; l'amic, com si res no hagués passat, va continuar el seu pas impassible cap al seu merescut dinar. El preu del qual, espero, no tingui com a decimal la xifra 5.
És curiós com un mateix objecte ens pot resultar suficientment insignificant com per malgastar part del nostre temps i energia en recuperar-lo i, alhora, suficientment important com per deslliurant-nos d'aquest temps abans estalviat en queixes i reclamacions sobre el robatori de la petita moneda.
Comentaris
-
El valor i el preu[Ofensiu]copernic | 09-11-2004 | Valoració: 8
Diu una dita castellana:" Es de necio confundir el valor con el precio". T'he llegit aquesta història en concret perquè també has escrit sobre un fet insignificant. Però si un es mira les coses des d'una altra perspectiva sempre trobarà una faceta diferent. La història d'aquesta moneda és realment contradictòria. El seu legítim propietari no la volia, és a dir, no li donava valor. Una altra cosa seria si fos d'un euro. Pensa que aquests cinc cèntims podrien donar per un primer plat en un restaurant de qualsevol ciutat d'Etiòpia, per exemple. Ja veus tu la importància que poden tenir les coses si les canvies de context. En fí, segueix escrivint que a part d'un plaer és una bona teràpia per a l'stress i l'ansietat. Gràcies pel teu comentari. Salut.
-
5 centimets de res....[Ofensiu]AnNna | 10-10-2004 | Valoració: 8
tens raó... una simple cosa ens pot resultar una simple cosa o bé un gran objecte molt important. També és veritat que ens agrada queixar-nos i que exagerem sempre que podem. Això de valorar les coses diferent, també és curiós que passa amb el temps. que llarg i que curt resulta un minut! Deu minuts, és poc o és molt? Tot depèn de la situació, igual que aquella trista petita moneda de bronze del teu amic.
Ja està comentat, i valorat. Vaig a llegir-ne més, que veig que tens pocs comentaris.
Llegeix alguna cosa meva tu també, ja que va de fer publicitat.
Petons,
AnNna. -
Demanes comentari,[Ofensiu]Vicenç Ambrós i Besa | 25-09-2004 | Valoració: 9
te'l comento.
No facis massa cas de l'anècdota que ara t'explicaré, ja que qui la va explicar a la meva àvia no era algú de, diguem-ne, refiar.
Bé, doncs resulta que el nostre protagonista va trobar un duro (t'estic parlant d'aquell temps taaan llunyà, quan jo era un nen i corrien unes monedes anomenades pessetes, i les que en valien cinc s'anomenaven duros). En ajupir-se per recollir-lo se li van estripar els pantalons i la reparació li va costar 300 pessetes (una autèntica fortuna, en aquell temps, cap allà l'any mil nou cents noranta i tants).
En llegir el teu relat me n'he recordat.
De fet tens molta raó amb l'epitafi final. Però també crec que això depèn molt de cada persona. Hi haurà gent que no recollirà ni un euro de terra, i n'hi haurà d'altres que recolliran els cinc cèntims per tornar-los, amablement, al seu propietari. Jo, personalment, em situaria en aquesta segona categoria. I no per collir cinc cèntims de terra em consideraré garrepa o qualsevol cosa per l'estil.
Una vegada, ara deu fer tres o quatre anys com a molt, vaig trobar a terra davant la copistaria de la meva facultat un bitllet de dues mil pessetes. Jo i la meva santa bona fe van fer que demanés qui n'era el propietari, i les noies de copistaria, veient la meva preocupació, es van oferir a guardar el bitllet en dipòsit per si algú el reclamava. L'endemà ningú l'havia reclamat (és a dir, ningú tenia notícia d'haver-se trobat un bitllet que estava en dipòsit a copistaria) i me'l vaig quedar. Hi vaig afegir mil pessetes i em vaig comprar un dècim de la loteria de Nadal. No em va tocar, però tampoc hi vaig perdre tant com això...
Tornant al teu relat, doncs no està mal redactat, la puntuació a vegades no m'acaba de fer el pes (a mi, insisteixo), i hi ha alguna parauleta que no sé si es del tot correcta, però per la resta molt bé. Promet, almenys. Ànims i endavant, seguiré llegin-t'he
Vinga, fi de la parrafada. Vés escrivint i així aniràs omplint la biografia.
Salutacions,
Vicenç
Valoració mitja: 8.33
l´Autor
![Foto de perfil de FRAN's Foto de perfil de FRAN's](/imatges_autors/13783.jpg?rnd=767080250)
50 Relats
98 Comentaris
65741 Lectures
Valoració de l'autor: 9.05
Biografia:
frase preferida: "no diguis mai: d'aquesta aigua no en beuré, aquests genitals no lleparé i aquest capellà no és el meu pare" (Quim Vila)pel·lícula preferida:la fortuna de viure (Les enfants du marais)
la vida és una merda i precisament per això ens ho hem de passar bé
Últims relats de l'autor
- Roig
- Sopar de dues forquilles i tres a taula
- avui mhe desperat amorós
- cançó sota pluja
- pensaments d'un bípede sense plomes (capítol 1)
- Àfrica, 2a pàtria de la meva estimada.
- versos prosats (casi arribant a paranoia)
- L'obra mestra
- retorn de l'exili
- l'infern dels sentiments
- com una patada als collons
- fer, de somnis, records
- una veu deia no-se-què dep osar els peus a terra...
- és correcte espiar als veïns?
- homenatge (i potser casi plagi) a Béquer