Cercador
Sortir del pou
Un relat de: Cendra de florSempre havia trobat aquesta feina magnífica. Des de molt petit desitjava que arribés el dissabte i el diumenge per alliberar-me de l'escola, aquesta representava per a mi una cotilla, que m'oprimia i no em deixava respirar. Jo volia venir amb tu, respirar de l'aire lliure, sense haver d'obeir ordres, sense premisses ni lligams. Ens aixecàvem de matinada, sortíem de casa quan la grisor de la nit no s'havia esvaït i els carrers encalmats dormien. Pujàvem a la furgoneta i empreníem el camí. Teníem una ruta bastant fixa, preconcebuda per la tradició no escrita del dia rere dia. Passàvem per tallers mecànics recollint motors o peces velles de ferro que de vegades ens venien per dos rals i altres ens les donaven, només per aconseguir desfer-se del mort. Altres vegades acudíem a abocadors il·legals on recollíem tota mena de petits i grans electrodomèstics. Quan la furgoneta era plena a vessar, giràvem cua cap i empreníem el camí del ferroveller al qual veníem totes aquelles andròmines.
Tota la setmana transcorria lentament, dilluns, una suma; dimarts, una vocal; dimecres, un dibuix; dijous, una cançó; divendres faves tendres, res que es pogués inventar la mestra em cridava l'atenció, cap activitat em treia del meu estat d'embadaliment, només em despertava el dissabte i el diumenge, somnis de llibertat. Setmana rere setmana, mes rere mes continuava sense aconseguir llegir ni escriure una sola paraula.
Recordo perfectament aquell dia de març, pel matí encara feia força fred, però a mesura que sortia el sol anava pujant la temperatura i a la classe hi feia més calor, els colors ens anaven pujant. Quan la mestra es va treure la bata, va lluir com l'estrella polar. Jo em vaig quedar bocabadat. Mai m'hi havia fixat: era preciosa!
A partir d'aquell dia posava els cinc sentits en complaure a la Maria. Ella satisfeta dels meus progressos es desfeia en mil elogis cap a mi. Com més m'elogiava més ganes tenia d'aprendre i estudiar. Potser, il·lús de mi, pensava que si estudiava prou quan fos més gran es voldria casar amb mi. Tant s'hi val, l'enamorament se'm va passar però les ganes d'aprendre no, continuava volent saber més i més, sense adornar-me que cada cosa que aprenia em separava més de tu pare, de la meva família i del meu clan; havia perdut les meves arrels, mai més voldria seguir el teu exemple, com podria tornar a dins del pou després d'haver conegut el cel? Però en el fons mai més podria ser tan feliç com quan era petit i no coneixia res més que el teu món!
Comentaris
-
bonica història[Ofensiu]joandemataro | 06-10-2010 | Valoració: 10
amb tendresa i arguments que donen per pensar... gràcies pel teu contacte i a veure si vas a dormir més aviat eh!!! És broma...
una abraçadota
joan -
Toques un tema molt interessant,[Ofensiu]brins | 27-04-2009 | Valoració: 10
el protagonista va canviant, a poc a poc, la seva visió de la vida. És cert que el fet que avanci en els seus estudis és un factor força important, però el sol fet de créixer corporalment i espiritualment, ja comporta el canvi. Amb el pas dels anys, els gustos, els interessos i les motivacions es transformen, però tot allò que hem estimat i hem viscut amb afecte ens queda gravat al cor.
T´envio una abraçada molt afectuosa,
Pilar -
La ignorància feliç?[Ofensiu]domi1 | 17-04-2009 | Valoració: 10
Un tema interessant: som més feliços en el coenixement o en la ignorància.
Domi -
Giràvem cua i empreníem el camí del ferroveller![Ofensiu]Cendra de flor | 03-04-2009
Gràcies, Unaquimera, tens raó, a la frase li sobra "cap". En un primer moment volia escriure " giràvem cua cap el ferroveller" però no m'agradava i al rectificar-ho se'm va quedar el "cap".
És una meravella com llegeixes, reflexiones i comentes els relats. Estic d'acord que el protagonista continua estimant als pares, família i clan però la cultura que ha adquirit no li permet gaudir amb les mateixes coses que abans, es mira les coses amb uns altres ulls, ja no si sent a gust amb ells, no té els mateixos interessos. I no sap com conectar amb ells, no estan en la mateix univers però ell se'ls continua estimant per això dubte entre el coneixement i perdre les arrels i la fecicitat ignorant en la qual vivia.
Una abraçada
Cendra de flor
-
Trajecte personal[Ofensiu]Unaquimera | 03-04-2009 | Valoració: 10
Aquest interessant relat narra de forma abreujada un trajecte personal en sentit ascendent.
La seva introducció planteja una disjuntiva aparent entre el saber i la ignorància, entre el coneixement i la incultura, com si una opció o una altra poguessin facilitar o dificultar el gaudi vital.
Dic aparent perquè, després de donar-li unes voltes, em sembla que la solució no és única, sinó que depèn de com la persona assumeixi els seus aprenentatges i, des d'ells, contempli el període anterior.
En un frase curiosa, el protagonista diu: "cada cosa que aprenia em separava més de tu pare, de la meva família i del meu clan; havia perdut les meves arrels".
Rellegint aquests mots, penso que una persona pot interpretar així la seva evolució, però de fet podria fer-ho d'una manera totalment oposada... podria haver dit, per exemple: "cada cosa que aprenia m'allunyava més de tu pare, de la meva família i del meu clan, però em permetia estimar-vos més; m'havia allunyat del terreny on cresqueren les meves arrels, però no ho oblidava, ho respectava i ho recordava amb molt d'afecte".
No sé si m'he explicat bé, però confio en què m'hauràs entès!
Tu no creus que diverses persones poden vivenciar de manera diferent processos semblants?
Ah! Per si et fa servei en una altra ocasió, em sembla que falta alguna paraula a la frase: "giràvem cua cap i empreníem"; a mi també m'ha passat alguna vegada i sé la ràbia que fa, perquè un cop publicat aquí no es pot arreglar; però al menys ho pots corregir al text original per si alguna altra vegada... per algun altre motiu...
T'envio una abraçada molt afectuosa,
Unaquimera
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de Cendra de flor Foto de perfil de Cendra de flor](/imatges_autors/817041.jpg?rnd=1156907307)
41 Relats
208 Comentaris
41509 Lectures
Valoració de l'autor: 9.91
Biografia:
Cendra de flor, cendra d'espina,d'haver cregut, d'haver estimat;
per a moldre aquesta farina
cada instant fou un gra de blat.
Màrius Torres
M'encanta la dedicatoria del llibre Te deix amor la mar com a penyora de Carme Riera
A Eva, a la dona
Als que no hi són tots...
Als que es passegen del braç de la anormalitat.
Als difícils.
Als isolats.
Als pervertits.
A aquells a qui contorba la bellesa...
Però també a tots els altres.
M'agrada escoltar les cançons de Paco Ibanez, sobre tot " palabras para Julia" poema de José Agustín Goytisolo , sobretot quan necessito forces per tirar endavant.
Últims relats de l'autor
- Capítol 22 :El retorn
- Capítol 21: La resolució
- Capítol 20 La confessió
- Capítol 19 La trampa sorgeix efecte?
- Capítol 18 Mare i filla es retroben!
- Reflexions i sentiments respecte a la llengua
- Melodia estrident: Capítol 17: El parany
- Capítol 16 La determinació
- Capítol 15: Els records d’una gran veu
- Melodia estrident: (Capítol 14: La fugida )
- Melodia estrident ( Capítol 13: El penediment )
- Boira
- Melodia estrident: Capítol 12 : La caiguda
- Melodia estrident ( Capítol 11: El gran interrogatori )
- Un dia ben estrany