Cercador
Quan soparem?
Un relat de: Calderer-Quan dinarem?
-Ja hem dinat. Fa estona.
-Llavors quan soparem?
-Encara falta. Mira la tele una mica i aviat es farà l'hora de sopar.
-És que tinc gana.
-Però encara no podem sopar. Ja has fet un mos per berenar. Tingues paciència.
-No sé perquè em vols fer passar gana. Per què no mengem quan tenim gana? Hem de menjar quan tu ho dius i com que tu no tens mai gana, doncs no mengem.
-El metge va dir que mengessis només a les hores dels àpats.
-Bé, doncs espero una mica i em poso a fer el sopar.
-Ja el faré jo el sopar.
-No em deixes fer res. Cuino millor que tu, per què no vols que cuini jo?
-Ja saps que no pots, que et deixes el gas obert.
-És mentida, només me l'he deixat un cop.
-....
-Estàs vell, gairebé no tens cabell i tot el tens blanc. T'has fet vell en uns dies. I aquestes ulleres et senten fatal. Sembles un vell amb ulleres llegint el diari.
-Tots dos ens hem fet vells.
-Jo no sóc vella! Els homes encara em diuen coses pel carrer. I a les botigues també. Mira què em va dir el xicot de la fruiteria, que era la clienta més maca.
-El de la fruiteria era marica i això va passar fa molts anys.
-Ets un mentider i estàs gelós. Això va ser la setmana passada i ben maco que és aquell xicot. I molt amable. Com vols que sigui marica tan amable com és.
-Vols dir que els gais no són amables?
-No m'emboliquis, ja saps el que vull dir. Jo sóc la clienta més maca i més jove de la fruiteria i tu t'has tornat vell i lleig. Estàs gelós, no pots suportar que els homes em diguin coses. Si no et portes bé m'aniré i a veure quina dona t'aguanta tan vell i calb com estàs.
-...
-El que no entenc és com t'has envellit tant en tant poc temps. Fas pena.
-....
-Vols que em posi a fer el sopar?
-No, encara falta, i ja el faré jo, tu no et recordes de com es fa i et deixes el gas encès.
-És que tinc gana.
-Una horeta més i ens hi posarem.
-Sempre dius el mateix, tu llegint el diari i jo passant gana. No em fas cas. Em buscaré un altre i m'aniré. Al xicot de la fruiteria li agrado, segur que ell em faria més cas i no es posaria a llegir el diari quan li parlo. Ho tinc decidit m'aniré amb aquell xicot, tant maco i tant polit.
-Doncs ho tens difícil, es va morir l'any passat, també era força gran, com nosaltres.
-No t'enteres el que es va morir va ser el seu pare, el recordo, anava sempre amb bastó. El que jo et dic és el fill, ell sí que sap valorar una dona. La clienta més maca de totes, això em va dir, perquè ho sàpigues. La setmana passada mateix. Encara hi ha homes galants. A més ell encara té tot el cabell i tan bonic i ros.
-Portava el cabell tenyit i es va morir. Ja t'ho he dit, era marica i li deia el mateix a totes les clientes.
-No diguis això del pobre noi. Ets un gelós i un rancuniós no suportes que els homes em diguin coses. Sobretot si són joves i macos. No sé perquè estic amb tu.
-...
-I ara perquè plores? No puc suportar els vells ploramiques. Ja t'ho dic, estic farta, qualsevol dia me'n vaig.
-...
-Quina hora és?
-Les set.
-Tinc gana, quan soparem?
Comentaris
-
Discussió de parella[Ofensiu]Anaïs | 26-01-2013
Hola, company!
La típica discussió de parella...
Aquí diria que el que m'embolica és que no sé quan parla l'home i quan la dona, tot i que el que diuen bé podrien fer-ho qualsevol dels dos. A mi personalment m'hagués agradat una miqueta més amb descripció entre els diàlegs...
Un somriure,
Anaïs -
Molt ben descrita[Ofensiu]Nonna_Carme | 08-02-2010
aquesta situació tan trista i angoixant fins al punt que m'han vingut gans de cridar :PROU!. Parleu-vos amb una mica de tendresa si us plau!. La veritat és que deu ser una situació gens desitjable.
A reveure, Calderer.
Nonna -
Bonic relat que ens deixa un [Ofensiu]Romy Ros | 25-05-2009 | Valoració: 10
polzim de tritesa perque la malaltia i la vellesa só de vagades inseparables... m'has fet reflexionar molt sobre vellesa, alzheimer, tristor i amors apagats, convivència i inèrcia són sovint amics inseparables. Molt bon relat, sí senyor!
-
Ens presentes[Ofensiu]brins | 23-05-2009
un relat força ben escrit amb una situació que potser és real en la vida quotidiana d´algunes parelles grans, però que, per sort, no és gaire habitual.
La teva expressió, com sempre, és molt bona, però, si m´ho permets, m´agradaria comentar-te alguna cosa que jo esmenaria:
Utilitzes diverses vegades el verb pronominal
"anar-se´n", dius "m´aniré", i crec que hauries de dir "me n´aniré".
En una frase interrogativa dius "perquè plores"
i hauria de ser "per què plores"
Quan dius "li deia el mateix a totes les clientes", millor "els deia el mateix, a totes les
clientes".
Ben cordialment,
Pilar
-
Bo. Des del punt de vista literari. I potser també del sociològic[Ofensiu]rnbonet | 23-05-2009
Al cap i a la fi, una reflexió 'mediterrània' -o potser europea, ara que s'estila això de l'euro- entorn la vida de matrimoni o de parella. Amb el toc d'humor escaient; amb tota la resta irònica que pot afegir-hi el/la lector/a.
Encertada o no. M'explique: encertada (subratllat) quan s'ha acabat el desig, l'amor, l'estima, la 'permissió' entre una i l'altre -o a l'inrevés, tant me sin fot!- I no correcta quan un dia i altre -ara potser exagere- el contacte de cossos i ànimes 'circula' pel mateix camí.
De totes maneres, amic relataire, pel teu ofici/professió deus tenir més experiència.
Res més. Ah, sí! Salut i rebolica! -
...[Ofensiu]crohnic | 23-05-2009 | Valoració: 9
Fantàstic relat!! M'ha fet reflexionar en tot un seguit de coses bones i dolentes que té la vida...
Difícil situació, però molt autèntica, la que viuen els personatges del teu relat -
La vellesa[Ofensiu]Epicuri | 23-05-2009
i la mort, es l'objectiu de tota vida. La vida una malaltia....Hi han els sentiments, la literatura, la poesía i sobre tot, sobre tot; aquesta realitat que ens fa joves i vells, sans i malalts, a cada instant, i que tant supera tota ficció.
El teu relat m'ha agradat, m'ha fet pensar i gaudir d'un instant.
A rellegir
Valoració mitja: 9
l´Autor
![Foto de perfil de Calderer Foto de perfil de Calderer](/imatges_autors/774193.jpg?rnd=1194351421)
44 Relats
275 Comentaris
93853 Lectures
Valoració de l'autor: 9.64
Biografia:
Amb el meu primer relat vaig guanyar el premi Francesc Candel 2007, aquest fet em va animar tant que escriure s'ha convertit en una afició gairebé obsessiva.Altres premis : Francesc Candel 2008; Palau de Plegamans 2008, 2n premi; Ateneu Domingo Fins de Montcada i Reixac 2009, 1r i 2n premi
A data d'avui (octubre de 2010) tinc dos llibres col·lectius de contes publicats:
EL NOSTRE FANTASMA. Premi Victor Mora 2008. Editorial LaBusca.
MAI MÉS NO HE PASSEJAT PEL BULEVARD DE PONENT. 1r premi Miquel Arimany. 2010. Editorial LaBusca
El conte guanyador que dóna nom als dos llibres és meu.
També he participat en els reculls HISTÒRIES DE FANTASMES i HISTÒRIES PER A LLEGIR AMB UNA SOLA MÀ publicats a partir de reptes d'aquesta pàgina.
I un llibre en solitari:
TRETZE HISTÒRIES ENTRE INSÒLITES I FANTÀSTIQUES. Premi Armand Quintana 2009. 1r premi ex-aequo. Publicat per l'editorial Abadia de Montserrat. És un recull de contes en el que es barregen temàtiques fantàstiques amb la quotidianitat més banal. S'ha editat aquest octubre del 2010.
Per a qualsevol cosa (crítiques incloses) em podeu escriure a lluisjulian58@gmail.com
-------------
Rellegint l'autobiografia anterior, que vaig escriure fa un parell de setmanes, m'adono que no m'acaba d'agradar, que no acaba de descriure'm com a escriptor. Que encara que els premis i les publicacions són importants tampoc ho són tot. Què hi manca, doncs? Potser dir que m'he proposat una fita molt ambiciosa: escriure bé. O més ben dit, escriure tan bé com en sigui capaç. Aquesta ambició em porta a dedicar tot el meu temps lliure (molt escàs) a estudiar gramàtica, treballar el lèxic, pensar i escriure textos, repensar-los i reescriure'ls... llegir autors que em poden servir de model, llegir llibres de teoria literària o sobre narrativa.... una dedicació, doncs, molt estricta i exigent.
---------
Rellegeixo el que vaig afegir fa uns dies i m'adono que no l'acabo d'encertar. No és ben bé això. Els concursos, els premis, les publicacions són importants però no ho són tot. Les ganes de fer-ho bé, d'aprendre a escriure, de dominar la llengua tampoc és el més important. Hi manca alguna cosa en aquesta bio, alguna cosa que expliqui la meva dedicació i afició al tema, malgrat el poc temps que tinc. Potser és la necessitat d'expressar alguna cosa que porto dins? O potser és que les històries s'apoderen de mi i m'exigeixen que les treballi fins que es puguin llegir? O és el plaer que em produeix aconseguir que la història i la forma d'expressar-la es compaginin bellament?
----------
Setembre del 2016. Després d'uns anys de molta feina i de moltes obligacions familiars aconsegueixo acabar una novel·la històrica que em tenia "bloquejat". A partir d'octubre torno a escriure contes i microrelats amb ganes i il·lusió.