Cercador
Món impertorbable
Un relat de: Dolça ParvatiQuant te'n vages, mare, seguirà eixint el sol cada matí. Com tots els dies, la gent comprarà el pa i la premsa, passejarà els gossos, agranarà la vorera i el brancal; coses que anomenem quotidianes continuaran ocorrent com si res.
Si atenem als grans problemes de la humanitat, la població civil de mig món continuarà patint els destralls de les guerres; milers de xiquets moriran de fam; quasi mai guanyaran els millors.
Així mateix i com fa milions d'anys, els astres seguiran el seu inalterable camí cap a l'entropia, que és una bonica paraula.
Les persones decents, com sempre, posaran excuses raonables i racionals al fre dels seus instints i no cantaran, ni cridaran, ni copularan quan i amb qui vulguen, alhora que criticaran aquells altres més acords amb la seua condició animal i espiritual que sí que fan totes aquestes coses.
Les estacions de l'any, com és habitual, se succeiran cada cop més enrarides pel canvi climàtic.
Els adolescents pensaran que tenen una llarga vida per davant, mentre que els vells donaran gràcies, o no, per cada nou dia.
Vindran, clar, xiquets al món, que els estudis demogràfics recolliran interpretant açò i allò altre en una piràmide absurda que a ningú gens li importa.
Les aus migraran. Els tarongers faran flor, com cada primavera.
De fet, tot variarà tan poc que no val la pena ni que marxes.
Quant te'n vages, mare, un univers sencer se n'anirà amb tu i mai tornarà a repetir-se.
Comentaris
-
...[Ofensiu]gypsy | 02-04-2009
jo he perdut el pare. Bé, potser seria millor dir que ha marxat i puc dir-te que sí, que la roda del temps no s'atura, que som ínfims de tan poca cosa.
I la gent passeja gossos, i se sent cridòria als carrers,
els nens moren de fam als llocs de sempre i els que encara som aquí, avancem serenament cap al no res que hem de ser. I què importa?, res no importa, segurament... -
Molt bo[Ofensiu]Galzeran (homefosc) | 02-04-2009
Senzillament deliciós.
Als preferits va.
Es que no tinc paraules, sols ganes de rellegir-lo.
Una abraçada Dolça.
Ferran -
Molt íntim. delicat i personal.[Ofensiu]Siset Devesa | 02-04-2009
Qui ha passat per aquesta experiència ha viscut uns pensaments similars, encara que no tothom és capaç d'expressar-ho amb la teva sensibiliitat, Dolça,
L'enhorabona.
-
...[Ofensiu]Clar de lluna | 14-02-2008
...realment, quan un se'n va res canvia, però res torna a ser el mateix. Preciós.
Gràcies pel teu comentari i les teves reflexions.
Una abraçada! -
Persones irrepetibles[Ofensiu]Anagnost | 13-02-2008 | Valoració: 10
De cert t'hom dic, m'ha emocionat la lectura d'aquest text, gran en la seva brevetat. M'ha agradat la relativització que en fas de la mort, ni que sigui la de la teva mare. El món continuarà donant voltes, res no s'aturarà. Assumir aquesta petitesa és la fefaent demostració d'haver assolit una gran maduresa existencial. Però constatar, al mateix temps, que cada vida és única i irrepetible, i que una persona, per insignificant que sigui, ens pot deixar un esvoranc en el cor que cap altra persona podrà tapar, és una demostració d'amor meravellosa.
Com m'agrada llegir el que escrius! -
Univers fràgil[Ofensiu]Unaquimera | 30-01-2008
Un relat que vessa sensibilitat, que combina la tendresa amb el dolor contingut, encara, per la presència de la persona a qui s'adreça.
La imminència de la pèrdua guia les línies que expressen amb nitidesa la relativitat de les persones, de les coses, la successió dels cicles, la fragilitat de la vida, la persistència de la mort.
T'envio una abraçada de les que et pots posar més d'una vegada, si et complau fer-ho,
Unaquimera
-
Preciós![Ofensiu]qwark | 27-01-2008
M'has entendrit amb aquest relat on convergeixen saviesa i senzillesa, sensibilitat i racionalitat. Tot tan petit, tan rodó, tan sublim...
-
entropia[Ofensiu]franz appa | 21-12-2007
Meravellós petit poema en prosa -goso dir-li, si em permets-. Un text que també es pot considerar pertanyent al gènere epistolar, que, dit sigui de pas, crec que no té gaire representació a RC -i diria que a la literatura catalana en general-.
Si ens condueix pel camí d'una (impertorbable) estoica acceptació de la nimietat de les dimensions d'un mateix -de la mare, que pel cas és com reflexionar sobre un mateix-, davant la indeturable lògica del moviment incessant del món, el seu esdevenir implacable, ens assalta al final amb un lirisme que rescata tot el que hi ha d'irrepetible en la nostra intransferible individualitat.
Aparent paradoxa, que s'explica bé. La mateixa lògica del moviment entròpic ens ho diu: tot avança sense fre, amb els seus cicles interns, però al cap i a la fi, envers una certa degradació (enrariment, com bé dius en relació al canvi climàtic -vés a saber si no, ell mateix, una aplicació del principi de l'entropia-).
Es podria explicar acudint a la més intricada lògica de la trimurti hindú, ara que veig la il·lustració de la teva bio. Tot és destrucció i creració perpètua, i el tercer principi, el que manté aquesta ball còsmic en el seu impertorbable ritme.
Res no es consola de la partida dels que han abraçat el nostre món amb el seu, tan a la vora... i tanmateix tan separat!
Una abraçada,
franz
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de Dolça Parvati Foto de perfil de Dolça Parvati](/imatges_autors/594048.jpg?rnd=1732876439)
70 Relats
369 Comentaris
90297 Lectures
Valoració de l'autor: 9.90
Últims relats de l'autor
- Adéu a la petita Sílvia
- Iniciàtica
- Evocació d'una rutina
- Instants sagrats
- La Melofalla
- Seguidilles de la brisa
- Consells per a ningú
- Petita estança
- El que en realitat compta
- On germina l'amor
- Cor de paper i escletxa
- La maniobra de Heimlich
- El somni d'Alícia
- El cicle de satisfacció de les necessitats
- Tot s'ha fet gran