Cercador
L'aspirina vocacional (O fins a quin punt la indústria farmacològica entra en els plans divins) Tema: Secrets
Un relat de: RodamonsAquesta nit, junt al foc d'aquest improvisat campament al cor del bosc de l'Amazona, ara que pot ser la meua darrera aventura, tinc necessitat de confessar com em va arribar la vocació sacerdotal.
Fa molts anys, quan sols era un nen, una nit, em van despertar crits i corredisses que envaïen ma casa. Ma mare cridava, el veïns vociferaven tots alhora. Vaig tractar d'eixir de l'habitació però la senyora Carme, la veïna del costat, em va dir que em quedés dins.
Tanmateix el neguit em posseïa, em sentia com un animaló acorralat al seu cau. Vaig entreobrir la porta i quan vaig veure que ningú es fixava en mi em vaig atansar al dormitori dels meus pares.
Des de la porta vaig veure com mon pare, mig incorporat en el llit, vomitava un doll de sang en una ferrada que ma mare, plorant, sostenia entre els seus braços tremolosos.
En una treva que li donà l'hemorràgia, mon pare em va cridar al seu costat. Em va abraçar mentre plorava i en va dir: Ara seràs tu l'home de la casa.
Tot seguit sobrevingueren els espasmes que acabaren per fer-lo perbocar nous dolls de sang.
De nou en la solitud de la meua cambra. En la foscor, des de la impotència dels meus set anys, amb el desig de salvar mon pare i aconhortar ma mare, em vaig encomanar a Déu, com havia llegit a les vides dels sants: "Déu meu, si salves mon pare jo em faré sacerdot."
A la fi, el meu progenitor es va reeixir d'aquell mal tràngol causat per la ingesta d'unes aspirines.
Ja veus per on, la indústria quimicofarmacèutica fou la causa de la meua vocació.
Aquest ha estat el meu secret, no tinc vocació sacerdotal, sempre he tingut por de trencar la meua paraula i fer caure la malastrugança sobre mi i la meua família.
Comentaris
-
volia dir...[Ofensiu]atram | 15-01-2007
que jo NO crec en les jerarquies i els rituals. se m'ha escapat el No de la frase i canvia radicalment el què et volia dir en el comentari...
-
interessant reflexió de fons[Ofensiu]atram | 15-01-2007
que ens mostres amb aquest relat. M'agradaria comentar-te tres coses:
El discórrer de la situació, l'infant que veu el seu pare molt malalt, impressionat i curiós a la vegada, està molt ben presentada i ens transporta amb poques frases dins la pell del nen, la por que genera a un infant el fet de participar d'una vivència que no entén, però que sent que li cau damunt una responsabilitat.
En segon lloc, no sé si, tot i la ironia clara final del relat, on ens fas l'ullet de com petites i banals coses poden induïr-nos a grans canvis en aquesta vida, el missatge és precisament la creença en què la voluntat "divina" interfereix i ens guia cap a un camí. Imagino que sí, doncs veig que el relat està classificat com a autobiogràfic. Díga-li "voluntat divina", díga-li destí, díga-li atzar; com sigui, que jo també crec fermament que tan sols nosaltres som capaços de comprometre'ns amb la vida, amb allò que sentim a dins, de dur-ho a terme, i que la vida (déu, destí, el que sigui) en posa davant sempre reptes, oportunitats, per tal de mostra-ho i exterioritzar-ho. Situacions que podem observar i adoptar per a avançar o podem girar-nos-hi d'esquena i negar. Però llavors estem negant la maduració personal, l'avaç vital, les oportunitats per conèixer, millorar, aprendre. Per trobar el camí de la nostra felicitat.
Hi ha una frase que m'agrada molt, i que sempre tinc present:
NO EXISTEIX LA CASUALITAT; TAN SOLS ÉS CAUSALITAT. Només canvia una lletra, però la visió és radicalment diferent!
Per últim, realment vivim sota la por de no cumplir amb una promesa que ens hem fet per què la malastrugança no ens caigui a sobre? O és que el compromís que assumim davant nosaltres mateixos, que volem creure i hem de justificar davant d'altres, no tenim el valor de dir que ho fem tan sols des del nostre convenciment? aquesta darrera reflexió em descol·loca una mica en el teu relat; potser és la por a fer públic quelcom més profund i que hem de bastir d'actitud innocent, irreflexiva, i quasi infantil connectant amb el nen del relat, per què ens entenguin?
M'ha interessat molt el teu relat, i ara entenc encara més el teu comentari al meu relat sobre buda i la creu. Comentari que em va agradar moltíssim, i que t'agraeixo molt sincerament. Avui dia hi ha molt poca gent que estigui interessada en posar l'atenció a l'espiritualitat, cosa que sempre han fet les religions, i ara ha quedat desatès. Les religions estan en crisi (jo crec en les jerarquies i els rituals), però qui els hi agafa el relleu? Penso que les persones són complertes i equilibrades només quan exerciten les tres bases: el cos (ésser saludable), la ment (intel·ligència i saber) i l'esperit (amor i comprensió). Llavors la psique esdevé serena. M'interessa la teva opinió, ... de sacerdot? Molt, de veritat!
Et seguiré llegint. Encantada de conèixer-te!
atram -
Petits secrets, grans plans![Ofensiu]Unaquimera | 04-01-2007 | Valoració: 10
Suposo que la indústria farmacològica no és, ni més ni menys, que un altre peó en l'immens tauler d'escacs del destí... o dels plans divins... o de la predestinació... o de la llei pendular de la vida personal i la història de la humanitat.
Com ja em tens acostumada, un altre relat simpàtic, agraït, ben lligat, amb el seu missatge subliminal si es té ganes de llegir-ho...
M'ha agradat aquest microrelat!
Espero que aquest Any Nou que tot just acaba de començar em permeti llegir-ne més!
Feliç 2007, Rodamons errant!
Unaquimera
-
Quin gir[Ofensiu]Carles Malet | 27-11-2006 | Valoració: 10
més inesperat.
Hom podia esperar qualsevol desenllaç del relat, però, certament, m'has deixat amb un pam de nas!
T'agraeixo els comentaris recents a "La Laia juga sola". És un relat que vàrem cuinar a mitges entre la meva muller (la meva crítica més dura) i jo. I m'ha fet especial il·lusió trobar algú a RC amb una filla de només 13 anys que també s'inicia en aquesta aventura de l'escriptura.
També m'he fixat en la teva biografia. Comparteixo, només en part, les teves reflexions. El que jo crec és que sí que hi ha una munió de camins que els que ens han precedit han anat marcant. Tanmateix, les decisions que prenem a cada cruïlla acaben per traçar una ruta individualitzada i única. O, si més no, aquesta és l'esperança que em continua animant a aprendre, cada dia, de les petjades que altri han deixat davant meu
Fins aviat!
Carles
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de Rodamons Foto de perfil de Rodamons](/imatges_autors/86907.jpg?rnd=2081455914)
33 Relats
118 Comentaris
49960 Lectures
Valoració de l'autor: 9.78
Biografia:
Aquest és un dels plats que prepare a la meua cuina, empanada de pasta fullada amb llobarro.____________________________________
Diu el poeta:
"Caminante no hay camino,
se hace camino al andar."
Però no és cert. El camí hi és. Ja fa molt de temps que hi és. L'han fet miler i milers de persones que des de temps immemorials han anat fent via.
Potser ens agrada sentir-nos originals i creure'ns que el camí l'obrim nosaltres amb les nostres passes, però no és així, ja hi era abans de nosaltres, i hi serà després que hagem passat.
Tanmateix, no ens preocupem pel camí i gaudim de la bellesa que ens envolta a cada passa que hi fem.
josocells@gmail.com
També podeu seguir-me al blog de poesia:
El Mur de Xerea
i al blog de contes:
Armario de Cuentos Vivos
Últims relats de l'autor
- La sonata de Detroit
- Plaf!
- La boca de l’infern
- Avui com sempre, Vicent Andrés Estellés
- Espurnes en la nit
- El poder dels descreguts.
- L'artefacte auxiliar
- Docència participativa
- Caminant pel meu país.
- Incentius
- Són pedra foguera que m'encén la passió.
- Ai Maria!
- M'ha eixit un gra a la cara.
- Genealogia de Deducció
- Per què escrivim? (Converses amb K)