Cercador
La felicitat despullada
Un relat de: ROSASPReflexions en veu alta...
Mai m'havia sentit tan propera a la bufada lleugera i acaronadora de la felicitat. Potser perquè mai l'havia vist d'aquesta manera, despullada de tots els ornaments i sense associar-li cap rostre concret ni cap imatge que li donés formes plenes de colors i sentiments.
Sempre l'havia vist com un estat d'ànim recolzat per causes externes, que tal com naixia també podia morir gairebé al mateix moment. Aconseguir-la per complert era una total utopia; ens havíem de conformar en gaudir d'aquells moments intensos però relativament passatgers, on el cor s'omplia d'una joia indescriptible.
Un intent d'immortalitzar instants inoblidables, d'emmagatzemar sensacions meravelloses, amb el delir d'alimentar-nos d'ells quan l'hivern ens aïllés al profund cau de les formigues.
Però, lentament he estat capaç d'endevinar a palpentes una misteriosa i tènue llum d'emergència per situacions d'absoluta obscuritat i la seva fosforescència entre groguenca i taronjada em recorda a un sol en miniatura. És manté amb l'esguard serè i escampa l'escalfor vital del seu cos pels meus camps assedegats d'abraçades de calma i alegria.
Intueixo que té una energia inesgotable que no sabem aprofitar, de fet segurament només la pressentim sense fer-la mai del tot nostra.
Des de la infantesa he estat inconformista i rebel de mena, he somiat canviar el món i m'he trencat el cap ensopegant en murs sense sortida.
Volia compartir la tristesa que es dibuixava en els ulls dels demés, en un intent infructuós de fer-la minvar.
I cada problema proper i aliè se'n anava directament al sac de les meves intencions, que ara mirat de lluny, connectava directament el sac foradat dels meus propis problemes.
No he pogut solucionar gairebé res, només he escoltat molt, això sí...
És terriblement difícil afrontar la tristesa, els dubtes i el dolor dels demés sense implicar-s'hi. I doblement difícil és reconèixer que no es pot abastar més enllà d'on arribem les pròpies forces.
Cercava la felicitat intentant veure dibuixats els somriures en tots els rostres i m'enfonsava en les seus conflictes i pèrdues, suportant simbòlicament una part d'aquesta allau de confusió i ofec.
Quant desgast i quanta impotència, no poder fer res més que això!
La corda sempre tibada que m'unia al món extern s'anava esfilagarsant; només uns fils m'aguantaven per caure en el meu propi abisme.
Des d'allí, amb els peus quiets i fent equilibris per no caure, ja no podia escoltar a ningú.
Les veus arribaven esmorteïdes i el pànic era absolut. Immòbil per no lliscar, incapaç de suportar el meu propi pes, com podia afegir la càrrega que m'imposava de tantes altres coses?
Una figura quixotesca brandant l'espasa amb els molins de vent; lluites que malgrat l'esforç i l'entusiasme mai es poden guanyar.
Com detenir la injustícia, el radicalisme, la incomprensió, la solitud, el dolor, la tristesa, el sofriment, aquella mort que arriba escapçant els brots tendres i joves? Com arribar més enllà d'on abasten un cor i unes mans?
Com ajudar si t'has oblidat pel camí de que tu també necessites ajut i no te'l saps donar?
Penso sovint en tot el que vaig aprendre de voluntària a l'auxili social, servint un plat calent a qui ho necessitava. Jo llavors tenia setze anys i la necessitat de materialitzar la inquietud que em feia bullir la sang.
Crec que aquella experiència em va marcar per sempre; vaig aprendre a valorar tot el que tenia i a descobrir un món on no sempre hi habitava el desconsol, la impotència i la tristesa, malgrat estar mancat de les necessitats més bàsiques.
Al llarg dels anys he vist molta més infelicitat en d'altres llocs, que res tenien a veure amb aquell. He après que no depenia exclusivament de la seguretat, del benestar i del tenir companyia aquella tenebrosa obscuritat dibuixada en el fons de moltes mirades.
Llavors, on rau exactament la llavor de la felicitat?
És estrany, però suposo que només en un indret profund de nosaltres mateixos.
Envoltat de paranys, de dubtes i preguntes, però amb els braços oberts esperant ser trobada...
Tenim més predisposició a mirar cap a enfora; potser és el que aprenem de generació en generació. Cerquem des de molt petits l'aprovació, la comprensió i l'amor en les paraules i els gests dels demés a canvi de la brevetat d'aquests instants d'immensa felicitat que amb el seu pessigolleig ens fan venir ganes de saltar, cridar i somriure.
Però, com més experimentem aquesta sensació, més crua i dolorosa és la caiguda a la desil·lusió i el desencís, a la pèrdua i la tristesa.
Som humans i estem sotmesos a tota mena de sentiments i emocions que no podem eliminar. Oscil·lem com un pèndul que mai s'atura, però aquell punt d'equilibri constant i innat només rau dins, en aquesta llumeneta que ens crida.
Crec que cal escoltar, obrir els ulls, trepitjar terres pantanoses, perdre'ns dins de les nostres pors i dubtes sense cap mà que ens acompanyi. Un camí esglaiador i misteriós on podem trobar coses que no ens agradin i perdre'n d'altres que ens semblen molt importants.
Fa por viatjar sol, sense més equipatge que un ferm propòsit...
Podem fer grans o petites coses amb bona voluntat i perseverança, bellugar una minúscula fracció de món amb les nostres empentes, apropar-nos al somnis i sentir una rampellada d'emoció i alegria que sembli que no puguem contenir, però hi ha llocs on només podem arribar per nosaltres mateixos, sense l'ajut de ningú.
Laberints inacabables, portes falses que ens enganyen i ens confonen.
Aturar-nos, anar endarrera, avançar pas a pas sense defallir en l'intent de trobar la llum que no s'apaga, l'essència d'aquesta fidel i encoratjadora companyia que mai ens abandoni.
Només m'arriba el resplendor preciós i càlid que he gosat mirar des de la llunyania; molts cops gairebé em sembla poder-lo tocar amb les puntetes dels dits.
No és aquella explosió de focs artificials il·luminant una nit de festa, ni la traca final que enlluerna la mirada i eixorda els sentits. Potser sempre havia buscat quelcom semblant a aquest intens espectacle...
Però el que ara sento cada cop més proper, és una flama espurnejant, calmosa i serena; l'energia vital d'un petit sol que em dóna i em permet donar vida.
Segurament és el principi de tot un món per descobrir...
Comentaris
-
Rosa,[Ofensiu]Leela | 13-02-2006 | Valoració: 10
Crec que cal escoltar, obrir els ulls, trepitjar terres pantanoses, perdre'ns dins de les nostres pors i dubtes sense cap mà que ens acompanyi.
Fa por viatjar sol, sense més equipatge que un ferm propòsit...
Malgrat que faci por, no és, potser sinó això, el que ens pots satisfer més, viatjar (sols) per la vida acompanyats de tots.
Dir-te qualsevol cosa sobre aquest relat seria trair-te. Hi ha coses que no es poden dir, hi ha sensacions que no es poden explicar, hi ha visions en forma d'espurnes que ens arriben i que queden impresses en els nostres ulls i en la resta del nostre cos, i ja no se'n tornen a anar.
M'en alegro molt per tu Rosa!
Un petó ben gros!!
Leela -
jo no se [Ofensiu]Becari | 07-12-2005 | Valoració: 10
si la felicitat existeix o no.El que si sé és que darrerament està brillant i insuperable. M'enamoro dels teus relats i me'ls faig meus.
gràcies -
despulla't i seràs feliç[Ofensiu]Gemma34 | 27-11-2005
Molt bé ROSASP. Tots ens hauríem de deturar un moment i reflexionar sobre com som i el que fem.
Un petó.
Gemma34 -
gràcies per la llum[Ofensiu]qwark | 25-11-2005
És una sort que hagis decidit reflexionar en veu alta, perquè així hem pogut escoltar-te. I reflexionar amb tu sobre una de les grans qüestions. M'ha semblat trobar en aquestes línies el traç ferm de la lucidesa, la mirada clarivident sota la qual tot té sentit. Potser només és una il·lusió de la ment, però tinc la sensació que les grans idees (veritats?) es distingeixen perquè quan les escoltes per primer cop tens la sensació que ja les sabies, encara que no en fossis conscient. I connectant amb la lucidesa, aquesta llum s'escampa cap a altres qüestions (ens dius el principi de tot un món per descobrir ).
Ens has descrit el teu camí vers aquesta flama magnífica (per no oblidar-lo? per tal que l'aprenguem nosaltres?) a través dels preciosos laberints de la vida i de la pròpia ànima humana.
Espero que mai tornis a reflexionar en veu baixa... -
Aquesta riquesa psicològica de la vida...[Ofensiu]llu6na6 | 23-11-2005
Oh ROSASO!Quina exposició tan ben feta!
Quin anàlisi de la condició humana! Quanta raó que tens!
Jo hi he pensat molt també, i és tal com dius. Vols salvar el món i la teva capcacitat (la de tots, vull dir) és tan petita, que fa mal reconèxer-ho.
No tenim força per, a part de soportar els nostres petits problemes, ajudar a TOTS els altres a dur els seus.
Descobrim, que NOMÉS podem estimar UNA MICA ", que ser humans comporta totes aquestes contradiccions.
Cal acceptar-ho, i mirar amb ulls joiosos tot el que SÍ, que podem fer.
Deixar que el riu de la vida circuli tranquil.lament duent la nostra barqueta de paper camí avall vers la set del mar immens.
Una abraçada! -
potser...[Ofensiu]Capdelin | 21-11-2005
la felicitat... NO existeix...
potser és un concepte abstract com el dolor, el verd, la bellesa, l'amor...
potser la felicitat només és un estat passatger, que té una durada breu i repetitòria...
potser és un estat d'ànim, un efecte especial, una opinió personal...
llavors apareixen les preguntes fantasmes: un terrorista és feliç quan ha aconseguit el seu objectiu criminal? potser un pobre és feliç quan veu a un altre més pobre que ell?
t'assegura felicitat intentar salvar els altres, vanviar-los?
umm... val més no pensar tant i gaudir d'aquest tros de pinya ara, en aquest moment, deixant que el seu gust envaeixi el cos i l'ànima... després vindrà un altre instant, diferent... més o meny feliç?
una abraçada! -
reflexions...[Ofensiu]Mon Pons | 21-11-2005
Sí, hem d'escoltar i obrir bé els ulls i, sobretot, intentar de caminar en solitud...
És un text ple de poesia, i que tu n'ets especialista en formular-los així. M'agraden aquestes reflexions que fas en veu alta. De vegades els somnis es compleixen, d'altres no: i ens veiem impotents i tanmateix expectants davant el món. Saps? m'he identificat, amb el discurs i amb el què expliques, i amb les teves maneres de com les expliques. He notat, alguna vegada, aquest foc intern amb pausa i tranquil·litat, anhelant la pau (calmosa i serena) i el benestar amb les coses senzilles. Tot un plaer.
Una abraçada!
Mon -
jaumesb | 21-11-2005
és un text llarg i en prosa, però està molt bé, no deixis de cercar-la i la seguiràs trobant, està en tu i arreu la felicitat
-
un plaer[Ofensiu]quetzcoatl | 21-11-2005 | Valoració: 10
ser la primera lectora i la primera en comentar-te aquest relat. De fet tot i així ja envejo qui l'hagi llegit de l'equip d'editors i també a tu per haver-lo escrit.
Tens tota la raó en emfatitzar que cal cultivar el nostre esperit, a més a més de ser útils al món com a civilitzacions i també individus (si no es treballa en massa, però, el capitalisme ens devora). Una reflexió vital amb una descripció de pau pròpia que m'ha arribat molt.
Qui ets, Rosa?
Tinc una pregunta molt seriosa a fer-te. Et podries posar en contacte amb mi, quan tinguis un moment? teaspoontrader@gmail.com
de moment una abraçada : )
m
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de ROSASP Foto de perfil de ROSASP](/imatges_autors/34613.jpg?rnd=859772251)
312 Relats
1612 Comentaris
650603 Lectures
Valoració de l'autor: 9.79
Biografia:
Hola! Sóc la Rosa Saureu, una lleidatana somiadora de mena i una mica surrealista. Convertir allò que caço al vol en paraules és el més semblant a tenir ales. En el meu cas, escriure no és només una afició o una necessitat sinó una forma de sentir i veure la vida. Utilitzo la poesia, els contes i els relats curts per intentar expressar les petites i grans coses que omplen i buiden els dies.Vaig tenir la sort de ser escollida per a la plaquette "Singulars d'un Plural" a la ciutat de Girona, en què poetes inèdits vam compartir espai amb autors de renom. Formo part del llibre de relatsencatalà.com versió 2.0 i del primer llibre de poemes. També he guanyat el segon premi de poesia Seu Vella de Lleida-2008. Aquesta empenta, junt als vostres comentaris i continu suport, han estat un gran estímul per continuar endavant.
El meu repte personal és aprendre constantment a viure. M'agrada la música, l'art en general, somriure molt i estimar tant com pugui. Estic enamorada de la meva llengua i sé que el nostre vincle és cada cop més fort i ferm.
Respecte a vosaltres, sento que ens uneix un fil comú que m'agradaria sentir sempre proper.
Per si necessiteu quelcom, el meu correu és: rosasaureu@telefonica.net
Gràcies per tot!
Si voleu, també podeu visitar el meu bloc de videopoesia
![R en Cadena]( http://i101.photobucket.com/albums/m67/EmmaThessaM/jojaenformopart-focnegre.jpg )
El Vicenç Ambrós i Besa em va passar la cadena i jo l'he passat al Capdelin i a la gypsy
(fes clic a la imatge i descobreix què és "R en Cadena")