Cercador
Jo sóc el Fantasma que Dickens es va oblidar
Un relat de: Dorian"Bon Nadal!...tot idiota que va amb això de Bon Nadal en els seus llavis hauria de ser bullit amb el seu propi púding"
-Charles Dickens
Escric aquest text des de l'indignació mes profunda. Soc objecte, he estat objecte des de fa tants anys Segles!! D'una indigna ofensa, d'un greuge intolerable als ulls de qualsevol.
Situaré l'infamant acte del que soc innocent víctima: corria Desembre de 1843 quan es va publicar a aquella illa podrida -Anglaterra l'hi dieu- un relat titulat A Christmas Carol o, el que es el mateix, Cançó Nadalenca. L'autor d'aquest relat era cert senyor per nom Charles Dickens, aficionat a l'escriptura. Aficionat!! Perquè mai va sortir d'aquest estadi!! Tot i que vengués tant com va vendre i fos lloat tant com fou i és lloat... D'acord, potser sabia escriure una mica però es que el que em va fer es molt gros!!! Molt gros!! Més que trenta catedrals romàniques. Oh...aquesta indignació em consumeix per dintre i em talla el fil de l'exposició... Aquest senyor, aquest... Bé. Jo em trobava llavors a casa meva, tranquil·lament, en una petita casa del West End de Londres, tros de terra tallat a l'est pel Tamesis -immensa riuada de pixum de gos-, Horseferry Road i Victoria Street al sud, Grosvenor Place a l'oest i Piccadilly al nord. Duia "encantant" aquella casa des de feia ja trenta anys, havia vist com canviava d'habitants gracies a la meva perícia de forma constant: usualment no suportaven més de dos anys per norma, excepte l'inquilí de llavors que ja en duia cinc, un vellet que era cec i sord i al que per la seva condició m'era difícil espantar excepte tirant-li objectes-cosa molt cansada per a un fantasma, i que normalment el pobre confonia amb que algun lladre havia entrat a casa seva- Jo era assegut a un seient de pell, just al davant del vellet que dormia alhora enfront meu a causa de la calor de l'estufa. S'havia deixat el diari a la falda i jo vaig aprofitar l'oportunitat per agafar-lo i fer-li una ullada. Entre les seves fulles hi havia un petit llibret, publicat per uns Chapman and Hall, partícips de l'infàmia, on es relataven les fantàstiques experiències viscudes per Ebenezer Scrooge, un homenet ridícul, malcarat, esquerp i desagradable que no sabia apreciar el valor del Nadal ni el dels seus congèneres de raça i que fora visitat per tres fantasmes, precedits per el d'un amic mort: el Fantasma del Nadal Passat; el Fantasma del Nadal Present i el Fantasma del Nadal Futur. Després del seu periple paranormal, el vellet Ebenezer redirigia la seva conducta i es tornava una excel·lent persona, tendre i afable, respectuós i cordial. I aquí s'acabava tot. Lliçó moral i final feliç. Pump!! D'un cop se m'esborrava a mi, a mi!! Tants anys dedicant-me a amargar a la gent i aquell maleït escriptor m'esborra!! I tot perquè? Oh, l'intenció era clara: no em necessitava!! Jo soc la constatació de que el Nadal pot ser una defecació, una amargor, una mofa dels miserables, unes hores inesgotables i buides, supèrflues, hipòcritament creades per un sistema moral nihilista i brut com es el Cristianisme amb necessitat de purificar-se anualment... Aquesta era la meva funció!! Jo era el Fantasma Contra el Nadal!!! No vaig elegir el nom del càrrec... Es una qüestió d'ascensos: comences encantant un objecte, una cafetera en el meu cas, espantant a la senyora de torn obrin-te de sobte i caient o negant-ne a rebre aigua, després passes a una habitació, un edifici modest, una casa, una mansió, un castell -aquest son els mes respectats, com el pare d'un tal Hamlet- i després tenim els Fantasmes amb majúscula. Com jo ho era llavors, els Fantasmes de Conceptes, capacitats per espantar a qualsevol esser viu. Jo vaig arribar a aquell nivell de la jerarquia per els volts d'aquell Desembre de 1843 al fred i humit Londres. Juntament amb mi els tres Fantasmes ja citats exercíem les nostres funcions exclusivament al període conegut com Nadal, es a dir, seguint el calendari Anno Domini, el 25 de Desembre de cada any. Com podia fer compatible aquell treball, el de Fantasma de Concepte, amb el de fantasma sense majúscula encara residia en la meva estimada caseta encantada del West End, amb el vellet sord i cec. Quan vaig acabar de llegir el relat del tal Dickens el llibre se'm va caure al terra: em vaig quedar glaçat -i això, en algú mort, es extraordinari- Aixecant-me com vaig poder, furiós perquè l'escriptoret m'hagués obviat, vaig decidir dirigir-me directament a casa seva. No sabia exactament on vivia però inquirint a diversos companys de professió vaig redirigir el meu vol -no creureu que els fantasmes caminem? Quina tonteria, d'alguna cosa t'ha de servir no tenir cos- a casa del citat escriptoret. I quina fora la meva decepció en trobar-la buida, en tot el camí d'anada ja m'imaginava un magnífic poltergeist complert, amb tota la família de Dickens terroritzada, els nen plorant i amagant-se, les senyores plorant i amagant-se i ell, plorant i amagant-se... Però precisament aquell dia, en que es va publicar el pamflet on no se'm feia Justícia, l'homenet no hi era!! Vaig voltar per la casa, un gran arbre de Nadal presidia un saló força acollidor i em vaig dedicar a trencar tota la decoració i figuretes que retenia en les seves branques. Si be les meves funcions de Fantasma Contra el Nadal no començaven fins al 25, dos dies després, no veia inconvenient en avançar treball. Cansat per haver-me materialitzat vaig caure a una cadira, esbufegant. Finalment vaig decidir escriure-li una missiva i així vaig cercar les seves estances privades. Trobant-me en una habitació plena a vessar de llibres i manuscrits i, precisament veient a un escriptori el maleït relat sortit de l'impremta, em va semblar com fet a propòsit. Vaig agafar-lo, el vaig estripar, escampant-lo per l'habitació i deixant només les cobertes. Dintre d'elles vaig posar la següent missiva:
"Estimat Charles Dickens,
Soc un infortunat ofès per culpa de la seva infecta ploma. Em trobo aquí, rodejat dels seus escrits i m'agradaria esberlar-los tots... Tants anys de treball com els meus no es mereixen reconeixement al món dels vius? I, si reconeix el mèrit a els altres Tres Fantasmes del Nadal, per quina raó s'hauria de deixar al QUART? Com be exposa al seu conte, els Tres Fantasmes del Nadal Present, Passat i Futur es dediquen a fer veure les coses bones i positives que comporta aquest període. I jo? He de veure'm menyspreat perquè soc l'encarregat de fer veure als vius les coses dolentes d'aquest període? Clar! No podia esser encabit en el seu projecte moralitzant!! I per això m'amaga.... Tants segles d'honest treball en contra dels vius, tants anys de cors glaçats per la meva presencia des d'aquells dies en que vivia en una mísera cafetera com un geni i, quan em retornen l'esforç designant-me Fantasma Contra el Nadal, un Fantasma de Concepte!! Un homenet decideix escriure una invectiva pro-nadalenca i em treu tot el merescut protagonisme!! Aquestes coses no es fan senyor Dickens.
L'hi desitja
Eterna
Desgracia
-El Fantasma Contra El Nadal"
l´Autor
202 Relats
102 Comentaris
141725 Lectures
Valoració de l'autor: 9.39
Biografia:
"Milions son condemnats a una encara més fosca condemna que la meva, milions es revolten silenciosament contra el seu destí. Ningú coneix quantes revolucions a banda de les polítiques fermenten en les masses de gent que poblen la Terra.""...human beings must love something, and, in the dearth of worthier objects of affection, I contrived to find a pleasure in loving and cherishing a faded graven image, shabby as a miniature scarecrow. It puzzles me now to remember with what absurd sincerity I doted on this little toy, half fancying it alive and capable of sensation."
-Currer Bell
"Soc la més eminent de les persones. I la més indigna"
-Mao Zedong
"The art of life is the art of avoiding pain"
-Thomas Jefferson
"It is a curious object of observation and inquiry, whether hatred and love be not the same thing at bottom. Each, in it's utmost development, supposes a high degree of intimacy and heart-knowledge; each renders one individual dependent for the food of his affections and spiritual life upon another; each leaves the passionate lover, or the no less passionate hater, forlorn and desolate by the withdrawal of his object."
-Nathaniel Hawthorne
"At eighteen our convictions are hills from which we look; at forty-five they are caves in which we hide"
-F.Scott Fitzgerald
"Imanishi se hallaba obsesionado con la idea de que a menos de que llegara pronto para él la destrucción, el infierno de la vida cotidiana se reavivaría y le consumiría; si la destrucción no sobrevenía inmediatamente estaría sometido todavía más tiempo a la fantasía de que le devorara la estolidez. Era mejor verse arrastrado a una catástrofe repentina y total que carcomido por el cáncer de la imaginación. Todo ello podía deberse al miedo inconsciente a que se revelara su indudable mediocridad si no se daba fin a sí mismo sin demora."
-Yukio Mishima
"Why did his mind fly uneasily to that void, as if it were the sole reason why life was not thoroughly joyous to him? I suppose it is the way with all men and woman who reach middle age without the clear perception that life never can be thoroughly joyous: under the vague dullness of the grey hours, dissatisfaction seeks a definite object, and finds it in the privation of an untried good."
-George Eliot
" [...]It is "your" congressman, "your" highway, "your" favorite drugstore, "your" newspaper; it is brought to "you", it invites "you", etc. In this manner, superimposed, standarized, and general things and functions are presented as "especially for you". It makes little difference whether or not the individuals thus addressed believe it. Its success indicates that it promotes the self-identificacion of the individuals with the functions which they and the others perform."
-Marcuse
"[...] how the drunk and the maimed both are dragged forward out of the arena like a boneless Christ, one man under each arm, feet dragging, eyes on the aether."
-David Foster Wallace
"That's the whole trouble. You can't ever find a place that's nice and peaceful, because there isn't any. You may think there is, but once you get there, when you're not looking, somebody'll sneak up and write "Fuck you" right under your nose. Try it sometime. I think, even, if I ever die, and they stick me in a cemetery, and I have a tombstone and all, it'll say "Holden Caulfield" on it, and then what year I was born and what year I died, and then right under that it'll say "Fuck you." I'm positive, in fact."
-J.D.Salinger
“The so-called 'psychotically depressed' person who tries to kill herself doesn't do so out of quote 'hopelessness' or any abstract conviction that life's assets and debits do not square. And surely not because death seems suddenly appealing. The person in who Its invisible agony reaches a certain unendurable level will kill herself the same way a trapped person will eventually jump from the window of a burning high-rise. Make no mistake about people who leap from buring windows. The terror of falling from a great height is still as great as it would be for you or me standing speculatively at the same window just checking out the view; i.e. the fear of falling remains a constant. The variable here is the other terror, the fire's flames. And yet nobody down on the sidewalk, looking up and yelling 'Don't!' and "Hang on!', can understand the jump. Not really. You'd have to have personally been trapped and felt flames to really understand a terror way beyond falling”
― David Foster Wallace, Infinite Jest
Últims relats de l'autor
- Abandoneu tota esperança, els qui entreu aquí
- Els meus veïns: els germans
- Decadència
- Mare
- La fi dels temps
- La Violació de Nanjing i Els Amants Suïcides de Sonezaki
- Brevissima historia d'una fruiteria en crisis
- Iusnaturalisme
- Fill (versió revisada)
- Lloga'm
- Pyramus XII (4)
- Pyramus XII (3)
- L’aparca-cotxes
- Sobre les Nacions Unides: comentaris rancuniosos d'un esser frustrat i mediocre (i sense autoestima)
- Papa pel Litoral (pensaments aleatoris sense ser Joyce)