Cercador
El sil·logisme
Un relat de: Vicenç Ambrós i BesaSi tot inici té un final, el principi de totes les coses devia ser alhora el final d'alguna cosa prèvia. Diferent qüestió és la referent al significat del "principi de totes les coses". Si per principi entenem la vida, podem preguntar-nos: què hi havia, abans d'ella? Descartada la mort, fidel companya de la vida, només ens queda un interrogant obert. O, segons dirien els més agosarats, el domini absolutista del no-res. Clar que el no-res hauria de tenir algun tipus de consistència. De "ser" quelcom, en altres paraules, perquè, ben mirat, com podem concebre, el no-res?
Elucubrar sobre el sentit de les coses des del punt de vista de l'ésser humà, la mentalitat del qual es fonamenta en el sentit conceptualista de l'existència (entengui's: boniques definicions de diccionari), deu ser, m'imagino, la més reverenciable emperadriu de totes les sacrosantes absurditats. Qui sap si també la forma més diàfana de palesar la nostra (si m'ho permeteu) inextirpable ingenuïtat. O la prova més flagrant del nostre inigualable entercament mental; l'ésser humà s'entesta a "saber-ho tot" des del seu únic, privatiu, sectarista i excloent cop d'ull. Ja ho sabeu, doncs, no us hi trenqueu més la closca; la veritat sempre estarà a les nostres mans. Pels segles dels segles. I amén, com dirien aquells "savis".
Però i després de nosaltres? Perquè potser nosaltres només som el pas previ o el preludi de quelcom que vindrà en un futur. De quelcom que potser es formularà les mateixes preguntes que nosaltres... Potser! O unes altres, qui sap. De totes maneres, no podem pas descartar que aquest eventual "després" esdevingui una reedició de l'anterior "no-res". Perquè és clar, ¿hi pot haver alguna cosa més, més enllà de l'ésser humà (i del seu limitat entorn que creu haver conegut)? I ara! ¿Qui gosaria pensar en una beneiteria com aquesta?
Vaig defallir davant l'abraonament d'aquell invicte cúmul d'interrogants oberts. Amb només onze anys em vaig adonar que en el món de la filosofia tothom hi deia la seva, però mai sense guipar-hi més enllà del propi nas. Limitacions humanes, què hi farem!
Un bon dia, vagin vostès a saber on, quan i perquè, vaig llegir la frase que s'ha erigit en un dels lemes cabdals de la meva vida: "de tots els animals de la creació, l'home és l'únic que parla sense tenir res a dir". STEINBECK fou un merescut Nobel. Encara que li haguessin concedit tan sols per la formulació d'aquest veraç axioma, rector fonamental d'aquest savoir faire que distingeix la humanitat (perdó, Humanitat). I que consti que només en aquesta frase considero adequat l'ús del substantiu "axioma" i de l'adjectiu "veraç". El motiu és ben senzill: sóc del parer que això de partir de veritats que admetem sense demostració és una prova més de la nostra flamant ignorància monumental. Aquella ignorància, senyores i senyors, de la qual els éssers humans presumim tan bé amb pueril delectació.
Afirmen que l'edat em va fer madurar "a poc a poc, però a pas segur". "Si bé tampoc se li pot demanar gaire més a un fill autista", deia el pare. Mai he sabut, tanmateix, amb quina intenció ho deia: paternal o protectora? Crítica? Merament empàtica? Cínica?
Vaig aprendre a somriure amb sinceritat a partir dels divuit anys. Va néixer llavors l'esperit obert que tots vosaltres heu conegut. Un ocasional "animus iocandi" sarcàstic, polèmic, un xic enverinat i força irreverent.
Què va propiciar aquell canvi no ho sé. Però sí sé, tanmateix, que he tingut el plaer de gaudir d'una fructífera riquesa interior, sobretot durant els primers anys de la meva vida, així com també d'una (gràcies a vosaltres) intensa vida social.
He omplert desenes de volums poètics amb envitricollades reflexions. Si bé de totes elles, amigues i amics, em quedo amb aquest sil·logisme perquè es gravi al marbre de la làpida que, després de la lectura pública d'aquestes línies, em cobrirà.
"Existeix la vida perquè existeix el seu pol oposat, la mort.
Ergo els vius sou vius perquè els morts som morts.
Conclusió: mentre visqueu, doneu-nos-en les gràcies."
Comentaris
-
Indiscutiblement: gràcies![Ofensiu]Unaquimera | 24-05-2006 | Valoració: 10
Premisses bàsiques ben definides, bona disposició de les relacions internes, argumentació deductiva ben exposada, afirmacions consistents i contextualitzades, anàlisis sistemàtic que es desplega suament, la dilucidació vàlida i ferma, una certa combinació de figures molt interessant, reflexions gens envitricollades, ans al contrari, clares i ordenades i amés, divertides, amenes, aparentment fàcils de seguir però denses sense resultar pesades...
No dubto que tant Descartes com Aristòtil haguessin xalat de bo de bo, tanmateix jo ho he fet, llegint el teu sil·logisme, que no puc menys que qualificar de molt interessant i que m'ha resultat molt grat.
I ressalto una frase que em sembla genial: "Vaig defallir davant l'abraonament d'aquell invicte cúmul d'interrogants oberts." Oh, quin joc més bo d'imatges semàntiques... La de Steinbeck, per suposat, totalment encertada. La conclusió final, indiscutible.
En fi, no parteixo de cap veritat que hagi admès sense demostració quan afirmo que tornaré a llegir-te perquè ha estat un plaer descobrir la teva prosa ben plena de contingut i bella pel que fa a la forma.
I gràcies...
Una abraçada ben sincera,
Una quimera
-
crec que...[Ofensiu]Capdelin | 13-05-2006 | Valoració: 10
posats a filosofar sobre l'univers, l'origen de la vida... som tant limitats que traiem conclusions primàries i orgulloses: "som el centre de tot, tot gira al voltant de l'ésser humà, hem existit i existirem sempre..." Tenim un concepte de la vida temporal i oportunista. L'abans és prehistòria i el futur no ens importa, ja no hi serem. Crec que som un fragment de l'evolució.
Quan sentim que la terra s'escalfa un grau més cada 120 anys, podríem matemàticament deduir que dintre de 1000 anys la temperatura de la terra no permetrà la vida vegetal ni animal ni humana... només la mineral... A qui li importa la vida dintre de mil anys, no tenim essència d'univers, som éssers de pas, d'una era.
El que ens importa és gaudir dels quatre dies que vivim.
Hi ha vida perquè hi ha mort, hi ha rics perquè hi ha pobres...
Un relat científic-humà... genial.
Una abraçada. -
***[Ofensiu]Llibre | 27-04-2006 | Valoració: 10
Relat rodó i ben portat, amb el punt d'ironia i/o sarcasme tan habitual en el teu estil literari.
Fa reflexionar i tot!
Una abraçada,
LLIBRE -
molt bo[Ofensiu]Conxa Forteza | 27-04-2006 | Valoració: 10
això ...
-
Relat molt bó[Ofensiu]pseudo | 21-04-2006
que dòna lloc a la reflexió, i amb un final magistral.
A destacar la teva fluïdesa escrivint i el teu vocabulari ric. -
el coneixement humà[Ofensiu]qwark | 20-04-2006
Interessant reflexió sobre la naturalesa humana, esquitxada de motius filosòfics i - crec - alguna referència autobiogràfica. Tant el "només sé que no sé res" socràtic com el sol·lipsisme cartesià reconeixen el fet que la veritat absoluta (indiscutible) està fora del nostre abast, doncs el nostre coneixement està lligat al nostre punt de vista, a l'elaboració d'axiomes. Ens queda la ciència (saber efímer, refutable però útil) i l'art (saber que es destina només al plaer).
Afegeixo, a més, que sembla haver-hi una estranya coincidència entre les conclusions a les que arribem després de pensar molt (reflexions racionals) i les que arribem quan no pensem gens (impulsos irracionals o instintius).
És cert que hi ha en nosaltres (en uns més que en altres) la necessitat de proclamar les "veritats" a tot aquell qui les vulgui escoltar (i també als que no). I en alguns, fins i tot persisteix una certa ànsia de coneixement de coses que, amb una aparent humiltat, semblen desconèixer. Impulsos, al cap i a la fi, les motivacions són el motor de la vida.
Potser pensem que som massa importants i això ens carrega de responsabilitat a la vida. Potser per això la vida és, de vegades, tan difícil. -
Una conclusió perfecta[Ofensiu]brideshead | 20-04-2006 | Valoració: 10
per aquest sil·logisme tan ben escrit.... per variar.
"Existeix la vida perquè existeix el seu pol oposat, la mort.
Ergo els vius sou vius perquè els morts som morts.
Conclusió: mentre visqueu, doneu-nos-en les gràcies."
Una narració boníssima, en estil i en contingut, amb aquest vocabulari teu, tan envejable, sigui en prosa o en poesia. I és ben cert que toques un espectre ampli de conceptes, des del sarcasme, passant per l'ironia, fregant l'humor i concluent amb una veritat com un temple.
M'agrada moltíssim comprovar, un cop més, la teva amplia versatilitat a l'hora d'escriure, Vicenç. Et felicito!
Espero que els primer exàmens t'hagin anat molt i molt bé, i que puguis guanyar, finalment, les opos. Ara bé, quan esdevinguis un gran jurista, voldrem que segueixis oferint-nos aquests relats o poemes que tenen, un per un, aquest segell inequívoc, aquest segell que es diu "Vicenç Ambrósi Besa".
Una abraçada, Vicenç, espero tornar-te a llegir ben, ben aviat!
-
M'ha agradat molt[Ofensiu]filladelvent | 07-03-2006
He rigut amb el teu relat, sobretot perquè primer semblava avorrit pel fet de preguntar sobre què és primer si l'ou o la gallina (pregunta que de tan feta, accepta-m'ho, ja no porta enlloc), però després he vist que pensaves críticament i sarcàsticament, amb l'"axioma veraç" de la nostra ignorància com a bandera.
I això de la làpida... em sap greu, però crec que si jo anés abans que tu pel que fa a data d'enterrament, et robaria la frase:
"Existeix la vida perquè existeix el seu pol oposat, la mort.
Ergo els vius sou vius perquè els morts som morts.
Conclusió: mentre visqueu, doneu-nos-en les gràcies."
Gràcies per la lectura, tot un plaer!
Et seguiré llegint,
-Filladelvent-
Valoració mitja: 10
l´Autor
134 Relats
1073 Comentaris
299131 Lectures
Valoració de l'autor: 9.79
Biografia:
Sóc lluçanès de cor i, adoptivament, de Sant Andreu de Palomar.També em trobareu a www.vambe.cat
Últims relats de l'autor
- Sobre Ventall d’haikus, d’Anna Rispau Falgàs
- Textures de Nadal
- Titulars de lletra petita
- Presència
- El misteri de la pedra preciosa
- Només Nadal
- Compromisos d'hivern
- Reconeixença
- Buidors
- Llums
- Sota la nit
- Alè de llum
- Tempus fugit?
- CLOENDA 150 ANYS. Col·legi Presentació de la Mare de Déu
- El perquè del vint-i-cinc de novembre