Cercador
Adolf i Iosif
Un relat de: DorianUna llarga cua de gent, immensa, que sembla no tenir aparent fi es perd en la llunyania d'un terreny erm on no creixen mes que certs matolls de color negrenc i malaltissos. Tot i que no es divisa la figura rodona del sol enlloc, l'aspecte es propi d'un capvespre roig. Columnes de fum d'origen indeterminat s'eleven cap al cel conformant formes torbadores. En apropar-nos a la cua, veiem que aquesta esta formada d'individus heterogenis de totes les classes i condicions. Aquí i allà trobem cercles d'aquests que han iniciat conversa en la seva espera. Podem veure uns homes ben plantats, amb vestit impecable i corbata, que semblen discutir quelcom m'entre riuen de forma grotescament ostentosa. Darrera d'aquests es troben dos persones, que semblen anar abillats amb robes religioses, i que es miren tímidament, com reconeixent-se però sense el valor suficient com per seguir la conducta dels seus companys de fila. Un d'ells agafa amb força una creu d'or que l'hi penja del coll i, interrompent les seves mirades a l'altre, sembla recitar quelcom en veu baixa. Darrera d'aquests hi ha una senyora d'edat avançada, vestida de forma elegant i amb tot de collars i altres accessoris. Sembla nerviosa i dirigeix els seus ulls al seu voltant. Del front l'hi sorgeixen gotes de suor i el seu estat de tensió sembla augmentar. En un moment donat, per sorpresa de la resta, surt corrents m'entres crida "Jo no hem mereixo això! Sempre he estat honrada!". La seva figura sembla perdre's en l'horitzó d'aquell desert. Els homes dels vestits elegants es miren i riuen llargament. Els dos religiosos intercanvien mirades de terror fugaç. El lloc de la dona es ocupat per un home baix, que no obstant i la seva ridícula constitució manté una mirada altiva i desafiant amb la resta, com si aquells no foren dignes de la seva presencia. Va vestit de militar, tot de gris i amb diverses insígnies lluents. Du la seva gorra a la ma i es pentina amb la palma de l'altre el seu llustrós cabell negre. En acabar es passa els dits per el seu curiós bigoti que només es un quadradet que va del nas al llaví superior. En un moment donat, de darrera de la fila sorgeixen uns crits que semblen dirigits a ell. "Adolf! Adolf!". L'homenet prepotent es gira despectivament i sembla reconèixer la veu. De la munió a la seva esquena ve un home, també vestit de militar, però amb diferents insígnies, mes panxa, una alçada mes considerable i un bigoti que recorda al dels lleons marins. Aquest du la seva gorra posada que deixa veure una estrella roja. Finalment els dos homes es troben. El que acaba d'arribar diu "Adolf... Qui ho diria. Sembla que amb els problemes d'aquesta sobrecarregada cua fins i tot te arribat a atrapar". L'home del bigotet mira amb menyspreu al seu interlocutor i es torna a posar la gorra militar, dirigint una mirada a la llunyania, donant a entendre que no vol parlar. L'altre riu amb força, obrint la boca, dient després "Vinga ja! Fora les velles rancúnies! Que no veus l'excepcional trobada que ens ha ofert el destí? "-llavors, fent un gest circular amb les mans indicant el paisatge- "Aquí! No veus la deliciosa juguesca, la cruel ironia final? Tu i jo en aquest marc...incomparable! Entre gent tant il·lustre!". Llavors esclata en una altra rialla, aquesta mes forta que l'anterior, i les llàgrimes comencen a fluir dels seus ulls per efecte del riure. L'altre home continua amb el cap girat a l'horitzó, sense fer cas. El rialler l'hi dona un cop a l'esquena tot dient "A mi tot això hem sembla molt graciós... De fet quan t'he vist et volia dir que tenies certa raó de menysprear a aquells jueus teus... Hem van tractar d'enverinar! Els maleïts! Evidentment no vaig ser tant estricte com tu però hem sembla que les autoritats de per aquí no faran distincions entre nosaltres...". En acabat, el seu rostre es va tornar seriós per un moment i mirar al terra. L'altre home seguia impassible, però semblava mirar de reüll amb interès al seu company. Aquest últim va recuperar de seguida el seu posat rialler i, donant un altre afable copet a l'altre començar a parlar de nou "Mira Adolf! Mira el que tenim aquí davant..."-en aquest punt s'apropar als dos religiosos i els abraçar a ambdós per el coll, quedant entremig d'ells i mirant-los amb un riure contingut.- "Com estan Sants Pares!! Sembla que tota la seva vida de devoció cristiana no els ha servit de res!!!" El seu discurs fou interromput, un altre cop, per el seu riure, en augmentar aquest anava baixant el cap en direcció al terra i alhora els dels dos catòlics que se'l miraven amb horror. Un d'ells, el que tenia la creu d'or a la ma, l'agafava amb força tremenda i repetia amb mes força la seva recitació. Finalment l'home del bigoti de lleó marí els deixar estar i s'eixuga les llàgrimes d'hilaritat. Es girar cap a l'individu baixet, que havia esbossat un somriure front la surrealista escena i que amagar en el moment en que l'altre l'encara. Aquest últim, d'esquenes als dos sofridors cardenals dirigir un gest amb la má a aquests diguen en to confidencial "Aquests encara es pensen que els seus hàbits els salvaran...I tu que Adolf?... Creus que nosaltres serem indultats per el nostre bon comportament? Jo penso dir que tots s'ho mereixien...Que jo només els he apropat al Cel!!" I tornar a esclatar en un dels seus riures histèrics. Atacat per el riure l'hi donar un cop a la gorra a l'altre home, el tal Adolf, i la gorra sortir volant per el cel, allunyant-se de la fila dirigida per el vent. Aquest va emetre un xisclet de nen i sortir corrents darrera de la gorra, que semblava allunyar-se d'ell, l'home gras va veure com aquell perseguia el seu apreciat tresor i tornar al seu estat de riure amb redoblada força, donant cops als cardenals indicant a l'homenet del bigoti que corria patèticament.
Comentaris
-
pregunta[Ofensiu]XAVIER | 26-02-2008 | Valoració: 8
hola, sóc nou i no sé massa com va el fòrum, però volia consultar si qualsevol de vosaltres sabria dir-me on puc trobar la història de Catalunya on-line, la necessito per una narració que vull fer i vull que les dades que hi poso siguin molt fiables.
Gràcies
Xavier xcg62@telefonica.net -
pregunta[Ofensiu]XAVIER | 26-02-2008
hola, sóc nou i no sé massa com va el fòrum, però volia consultar si qualsevol de vosaltres sabria dir-me on puc trobar la història de Catalunya on-line, la necessito per una narració que vull fer i vull que les dades que hi poso siguin molt fiables.
Gràcies
Xavier xcg62@telefonica.net
l´Autor
202 Relats
102 Comentaris
141725 Lectures
Valoració de l'autor: 9.39
Biografia:
"Milions son condemnats a una encara més fosca condemna que la meva, milions es revolten silenciosament contra el seu destí. Ningú coneix quantes revolucions a banda de les polítiques fermenten en les masses de gent que poblen la Terra.""...human beings must love something, and, in the dearth of worthier objects of affection, I contrived to find a pleasure in loving and cherishing a faded graven image, shabby as a miniature scarecrow. It puzzles me now to remember with what absurd sincerity I doted on this little toy, half fancying it alive and capable of sensation."
-Currer Bell
"Soc la més eminent de les persones. I la més indigna"
-Mao Zedong
"The art of life is the art of avoiding pain"
-Thomas Jefferson
"It is a curious object of observation and inquiry, whether hatred and love be not the same thing at bottom. Each, in it's utmost development, supposes a high degree of intimacy and heart-knowledge; each renders one individual dependent for the food of his affections and spiritual life upon another; each leaves the passionate lover, or the no less passionate hater, forlorn and desolate by the withdrawal of his object."
-Nathaniel Hawthorne
"At eighteen our convictions are hills from which we look; at forty-five they are caves in which we hide"
-F.Scott Fitzgerald
"Imanishi se hallaba obsesionado con la idea de que a menos de que llegara pronto para él la destrucción, el infierno de la vida cotidiana se reavivaría y le consumiría; si la destrucción no sobrevenía inmediatamente estaría sometido todavía más tiempo a la fantasía de que le devorara la estolidez. Era mejor verse arrastrado a una catástrofe repentina y total que carcomido por el cáncer de la imaginación. Todo ello podía deberse al miedo inconsciente a que se revelara su indudable mediocridad si no se daba fin a sí mismo sin demora."
-Yukio Mishima
"Why did his mind fly uneasily to that void, as if it were the sole reason why life was not thoroughly joyous to him? I suppose it is the way with all men and woman who reach middle age without the clear perception that life never can be thoroughly joyous: under the vague dullness of the grey hours, dissatisfaction seeks a definite object, and finds it in the privation of an untried good."
-George Eliot
" [...]It is "your" congressman, "your" highway, "your" favorite drugstore, "your" newspaper; it is brought to "you", it invites "you", etc. In this manner, superimposed, standarized, and general things and functions are presented as "especially for you". It makes little difference whether or not the individuals thus addressed believe it. Its success indicates that it promotes the self-identificacion of the individuals with the functions which they and the others perform."
-Marcuse
"[...] how the drunk and the maimed both are dragged forward out of the arena like a boneless Christ, one man under each arm, feet dragging, eyes on the aether."
-David Foster Wallace
"That's the whole trouble. You can't ever find a place that's nice and peaceful, because there isn't any. You may think there is, but once you get there, when you're not looking, somebody'll sneak up and write "Fuck you" right under your nose. Try it sometime. I think, even, if I ever die, and they stick me in a cemetery, and I have a tombstone and all, it'll say "Holden Caulfield" on it, and then what year I was born and what year I died, and then right under that it'll say "Fuck you." I'm positive, in fact."
-J.D.Salinger
“The so-called 'psychotically depressed' person who tries to kill herself doesn't do so out of quote 'hopelessness' or any abstract conviction that life's assets and debits do not square. And surely not because death seems suddenly appealing. The person in who Its invisible agony reaches a certain unendurable level will kill herself the same way a trapped person will eventually jump from the window of a burning high-rise. Make no mistake about people who leap from buring windows. The terror of falling from a great height is still as great as it would be for you or me standing speculatively at the same window just checking out the view; i.e. the fear of falling remains a constant. The variable here is the other terror, the fire's flames. And yet nobody down on the sidewalk, looking up and yelling 'Don't!' and "Hang on!', can understand the jump. Not really. You'd have to have personally been trapped and felt flames to really understand a terror way beyond falling”
― David Foster Wallace, Infinite Jest
Últims relats de l'autor
- Abandoneu tota esperança, els qui entreu aquí
- Els meus veïns: els germans
- Decadència
- Mare
- La fi dels temps
- La Violació de Nanjing i Els Amants Suïcides de Sonezaki
- Brevissima historia d'una fruiteria en crisis
- Iusnaturalisme
- Fill (versió revisada)
- Lloga'm
- Pyramus XII (4)
- Pyramus XII (3)
- L’aparca-cotxes
- Sobre les Nacions Unides: comentaris rancuniosos d'un esser frustrat i mediocre (i sense autoestima)
- Papa pel Litoral (pensaments aleatoris sense ser Joyce)