Cercador
totes les pors
Un relat de: Marc Freixassi les mirades maten
i tu ets la mort,
jo, que sóc el viu,
vindré a cercar un cadàver
per fer-li entendre al meu somriure
que s'ha d'imposar a totes les pors
la ment
és plena d'imatges irreals
acostumades a transcendir
fins a palpar-ho tot amb els colzes,
que reposats damunt la taula
no tenen la força suficient per enlairar-se
calleu les vostres veus,
que de tan terrorífiques que em són
no deixen temps per l'esperança
ni raons prou consistents
per fer-li entendre al meu somriure
que s'ha d'imposar a totes les pors
exprimiré
fins a les últimes conseqüències
qualsevol dubte intern,
que provocat
per aquest mal que tinc dins la ment,
em retalla les arrels
quan em corca l'estat d'ànim
i tornaràs a ser tu vida meva
qui apagarà aquesta tristesa
per encendre totes les llums
hauré
de continuar poetitzant les meves pors,
ja sigui per aplanar el camí
o per explicar com em sento
amb el què em passa a cada instant
Comentaris
-
Fòbies[Ofensiu]llamp! | 08-06-2010
Gràcies pel teu darrer comentari, Marc. Sincerament, aprecio l'esforç que has fet per comentar-me i per deixar un post al Fòrum (també t'he conetestat).
De fòbies n'hi ha de moltes classes. Hi ha fòbies a determinats animals, agorafòbia, claustrofòbia, fòbia social, com tu bé dius. La por de trobar-nos en una situació que nosaltres no desitgem sol ser un problema que arrenca des de la infància o els primers anys de la nostra vida. Amb tot i amb la nostra genètica, molta gent acaba essent fòbica a coses impensables. De vegades no és bona idea enfrontar-se a les nostres fòbies, plantar-les-hi cara no és una bona sortida.
Si tens fòbia social, pot no ser bo anar a moltes trobades socials. No sé si m'explico. Per contrarrestar la fòbia cal ser molt i molt pacient, no plantar cara a les teves pors, sinó mica en mica, insidiosament. De la mateixa manera que si tens por a anar a un concert a l'aire lliure pq hi ha molta gent en un espai obert, pq caray has d'anar a concerts? No tens perquè anar-hi si no vols. Un altre tema és que vagis primer a un teatre petit a veure una obra. I vagis a teatres petits durant 10 anys seguits. Quan hagin passat 10 anys, llavors vas a un teatre una mica més gran, al cap de 10 anys aniràs a un concert a l'aire lliure i t'agafarà la fòbia, o possiblement no, si has assimilat que anar al teatre i anar a un concert és semblant.
Malauradament les coses no són tant simples. Respecte a la fòbia hi ha una pel·lícula que en parla: "Carrie", una peli antiga, dels 80 o així, que parla d'una noia amb fòbia. S'ha de dir que és una mica heavy, una mica dura la peli.
Et desitjo el millor del món i que puguis tornar a visitar-te amb un psicòleg, que segur que t'ajudarà millor que ningú.
Jo només sé una mica de tot i molt de no res. Però entenc els teus problemes i segur que si no tenen solució, almenys podran ser objecte d'una teràpia.
Per acabar, et deixo un enllaç a un relat meu, autobiogràfic, que parla de l'esquizofrènia que pateixo: Sobre el llibre de Frith...
Salut!
Centellejant!
-
Profund poema[Ofensiu]joanalvol | 04-06-2010 | Valoració: 10
tanca realitats avui poc reconegudes. Les pors ens omplen de tristor, ens subjecten i no podem desfermar-nos-en. Però tot i això hom reconeix aquesta realitat interna, la de la ment, l'ànima, l'ànim. No podem desfer els nusos de les pors per manca d'eines. Cal, doncs, primer trobar-les i si no les trobem haurem de fabricar-les.
M'ha agradat llegir-te
Hi tornaré
Joanalvol
l´Autor
![Foto de perfil de Marc Freixas Foto de perfil de Marc Freixas](/imatges_autors/5366.jpg?rnd=633669537)
725 Relats
1414 Comentaris
884246 Lectures
Valoració de l'autor: 9.59
Biografia:
Vaig neixer a Sant Pere de Riudebitlles -poble situat a la comarca de l'Alt Penedes amb provincia de Barcelona- un 13 de gener de 1975... o sigui que jo vaig arribar quan un impresentable moria pel be de tots en aquest mateix any.Es ben cert que jo tambe soc fill d'una generacio covarda, pero per fer-hi quelcom, faig servir el poema com a fil conductor de la meva propia vida, i aixi, d'aquesta manera ressegueixo el bell paisatge de punta a punta amb el vers ben primitiu i nu... sense poema no soc res, i aixo ho saben be la gent que m'estima i m'envolta per aquest fotut mon que ens fa viure sempre depressa i a contracorrent.
Tinc una dona meravellosa,i dos fills maquissims : la Marina de 10 anys i en Biel de 3.
Prefereixo que no em valoreu, gracies.