Cercador
Un creuer pel Mediterrani. Diumenge: Mònaco (final)
Un relat de: Biel MartíDiumenge. Montecarlo.
Avui el vaixell es diu "Doel van de reis". Avui és l'últim dia de creuer, quedarà una nit on envoltarem la costa mediterrània fins arribar a Barcelona sobre les 8:00. És un dia que ja conté certa nostàlgia, una sensació de final que impedeix, en part, gaudir totalment de l'última parada al país dels rics. Un país on els "pijos" són els reis, un paradís fiscal. Però els diners no se'ls han gastat, precisament, en fer bonica la seva capital. Només entrar a la badia del Port Hercule, uns gratacels sense la gràcia dels de Chicago o Nova York, es barregen desorganitzadament amb mansions de luxe situades uns metres més a munt. El casino s'obre, majestuós, a l'altra badia. Criden més l'atenció els iots que es veuen ancorats al port que no pas la ciutat, no massa gran, presidida a cada banda per dos edificis emblemàtics: el casino ja anomenat, i el Museu Oceanogràfic que un dels Rainieri va construir per demostrar la seva afecció pel mar. Al centre, com ja he dit, tot de gratacels estil Lloret o Blanes a primera línia d'aquell port atapeït i que es va fent gran sense gaire ordre ni concert.
Només baixar noto el mateix mareig que a Nàpols o a Roma, la sensació de seguir flotant en l'aigua en comptes de ser a terra, de caminar fent esses. Fem una primera passejada cap a l'Oceanogràfic que ens fa suar de valent. Pel nostre costat passa de tant en tant un cotxe de luxe que provoca l'admiració del meu germà. Mal dia per encarregar-li les fotografies, quasi totes seran de vehicles. Més enllà dels gratacels s'obre el centre de la ciutat, el centre antic, si més no, tant pulcre que fa fredor, els edificis restaurats a la perfecció, només avingudes per vianants, jardins perfectes. No és precisament bell, no es tracta d'un centre antic fet amb la gràcia de les ciutats mediterrànies per si (fins i tot Marsella, lletja per què sí, té un nucli antic digne d'admirar), és més aviat una gran urbanització que es va anar ampliant a mesura que els rics descobrien la gràcia, si és que n'hi ha cap, de la zona. Arribem al museu, l'entrada val 12 euros i decidim, estoicament, no entrar, total, a Barcelona n'hi ha un de molt ben treballat, no anirem a fer més ric el Rainieri aquest. Això sí, ens cobren 4 euros per una ampolla d'aigua. Mentre esperem per agafar el tren turístic (poc té de tren, més que la forma, doncs va amb rodes) passejo pels jardins de Saint Martin, on cada arbre és diferent i té un cartell que et diu quin és: arbres importats del Japó, de Brasil, de Canadà... Llàstima que està en francès i en llatí i tots dos idiomes només els vaig començar a estudiar, sense arribar mai a saber-ne.
El tren ens porta com per un zoo, ens ensenyen el palau dels prínceps (sí, la frígida i la calenta, la femenina i la masculina, i l'indefinit) on munts de turistes, entre ells els del nostre vaixell que van en excursió organitzada, fan cua per veure el canvi de guàrdia que, com en molts palaus i centres històrics, és d'allò més pintoresc. Ens porten també pels carrers que suposen el circuit de carreres de Fórmula 1 i la corba on es va estampar el Fernando Alonso no sé quin any (foto). Per trencar una mica la seriositat de la resta de turistes que ens acompanyen, amb ma germana i la nena comencem a fer el soroll dels cotxes de carreres per dins el túnel, la nena es parteix de riure, món germà s'anima, jo cada cop estic més marejat.
Després del tren ens disgreguem, i els dos nens de la casa ens fem caminant tot el passeig marítim, fent fotografies als cotxes de luxe, visitant la espectacular estació de trens (el millor de la ciutat, però el lloc més solitari), una església raquítica i, finalment, els jardins del Casino, amb escultures de diferents i reconeguts artistes internacionals, alguna d'espantosa, moltes que valen realment la pena. Al Casino no ens hi deixen entrar, però molt amablement el porter s'ofereix a tirar les postals que portem a la bústia interior. Em sembla entre curiós, patètic i graciós que a les onze o dotze del matí, homes i dones totalment arreglats, perdin el sol mediterrani entrant a gastar-se les cuques a una sala de jocs però és clar, en alguna cosa se'ls han de polir, els bitllets. Ja s'han comprat el iot, els quatre cotxes, les tres cases i algun deu tenir helicòpter (hi ha un heliòdrom important al costat del parc de Fontvielle, molt a prop del camp de futbol del Mònaco). El meu germà es compra una gorra de Fórmula 1, les samarretes del futbol ara són molt cares degut a que l'equip fou finalista de la Lliga de Xampinyons la temporada anterior.
Una de les altres gràcies de la ciutat, a part de dones enforfollades, tipus amb cotxes d'impacte que treuen per recórrer els 500 metres que té de carrers la ciutat i els jardins, són els penya-segats. Mònaco es construí per voluntat de reis, de manera que la muntanya, per poder arribar al mar, va ser trencada en sec formant precipicis que deixen veure tot el Mediterrani en la seva excel·lència. A la una ja estic marejat fins a punts extrems i decideixo tornar al "Doel van de reis", tot i que només queden noranta minuts de sortida. Demà, a més, només arribar, vaig cap a la universitat a examinar-me i això em preocupa. Però evidentment no estudio quan arribo al vaixell, sinó que faig un recorregut estratègic amb la finalitat de trobar la Núria (ara ja no és "la malaguenya", és la Núria i punt), però no la trobo per enlloc. Bec alguna cosa i em poso a dormir.
En el precís moment en que inicio l'entrada a la fase REM o MRU en versió catalana, és a dir, just quan m'adormo, arriba el meu germà com un terratrèmol fent comentaris simpàtics i posant la televisió. Aviat hem d'anar a dinar. Està entusiasmat amb els cotxes i diu haver-se trobat uns dels que ha conegut durant el viatge a les portes del Casino. Ullem el diari de a bord i descobreixo tristament que no hi ha res que em cridi l'atenció, només la segona part del curs accelerat de Tai-Chi. Però hi haurà la Ester, la cordovesa, i com em miraran les animadores si han parlat amb la Núria? Em sembla que em quedaré tancat a la cabina mirant pel·lícules (fan Moulin Rouge i Buscant en Nemo, ni més ni menys) i deixant que la meva por a la societat em converteixi en una planta, o en un llimac. O en una patata fregida, és igual.
Però no, després d'una bona migdiada sense dormir, és a dir, d'estirar-me al llit i parlar amb el company de cabina i de sang, decideixo pujar a estudiar fins al moment del Tai-Chi, i estudio una mica, mentre els meus ulls s'alcen dels folis per trobar-la a ella, sense èxit. A les 17:30 aprenc una mica més de les postures per canalitzar l'energia, descalç, sobre el parquet de la discoteca, i no detecto cap mirada o comentari especial en les animadores. Què m'havia pensat jo, que sóc important? Mònaco em deu haver pujat al cap. I les hores es van escolant, i pensar que tornarem a ser a la ciutat, en un mar on en comptes d'aigua hi ha asfalt i en comptes de peixos cotxes, em fa pensar que no només tornaria a repetir aquesta experiència sinó que no m'importaria gens que durés una setmana més. Malgrat el mag i l'humorista, malgrat la família del toro Osborne i més enllà de la música del Bisbal. A la coberta superior, tombat a una de les hamaques, amb el "Doel van de reis" en marxa acomiadant-se de la costa francesa, m'entra un atac de trascendalisme i m'espanto. És l'hora d'un bon mojito! Després dutxa i sopar de gala.
I el sopar és el millor de la festa de comiat, a part d'una altra cosa que comentaré més endavant, doncs els cambrers hondurenys, panamenys, guatemalencs, mexicans, peruans, argentins, etc. ens delecten amb una exhibició de ball mentre serveixen els plats que provoquen que tot el públic s'alci seguint el ritme i picant de mans mentre ells es passegen amb els plats al cap, focs i malabars. La resta de la teòrica festa es limita a un espectacle final al cabaret que resulta tant trist com l'anterior, menys quan el presentador d'origen desconegut acomiada les animadores i descobreixo que la Núria resulta una mena de regal final. Va vestida amb un conjunt negre que tira de la cadira. I si em poso a treballar al "Doel van de reis" durant uns mesos? I si em faig animador? Jo, ballant amb el meu estil inconfusible (per dolent, que no per bo) i dient-li a la penya: "Esas palmas, vamos todos" i fent cursos de Tai-Chi o animant un karaoke... No, quasi que no. Prefereixo sortir a la coberta amb el cunyat i el germà a prendre un pinya colada i admirar la nit mentre entrem al Golf de Lleó. I aleshores ve la part divertida, o de plorar a llàgrima viva, quan la veig baixar per les escales i dirigir-se a la nostra taula i quasi sense mirar-me ens pregunta si ens ho hem passat bé i, abans que acabem la nostra resposta, se'n va. Ja no la tornaré a veure més.
A última hora, quan la festa ja no se sent i la majoria de gent dorm, faig una visita final a la proa (al davant, sigui la proa o la popa) i contemplo el mar, amb el reflex de la lluna en quart minvant, i abans d'un nou atac filosòfic i metafísic, torno a la cabina i m'allito amb en Nemo de rerafons. Amb ma germana ja fèiem plans, a l'hora de sopar, per un nou creuer, aquest cop però, per les illes gregues o resseguint el Nil. A través de l'ull de bou es distingeixen unes llums que deuen ser Portbou, o Roses, és el tram final d'un creuer pel Mediterrani.
Demà arribem a Barcelona. Però aquesta serà una altra història i, com deia Michael Ende, haurà de ser explicada en una altra ocasió...
Fi.
Comentaris
-
Relat interessant[Ofensiu]Càmar | 07-10-2007
M'ha agradat el teu relat, sobretot les notes d'ironia! Només he llegit aquest final de viatge, però llegiré com comença aquest creuer.
-
Molt bo[Ofensiu]dacar | 28-04-2007
He rigut força amb el conjunt de relats que conforma el viatge. És fresc i fàcil de llegir. Aquí t'has tret la capa de "trascendental" i fas gala d'un sentit de l'humor molt fi.
-
buffa !![Ofensiu]Equinozio | 21-07-2005 | Valoració: 10
M'ha agradat molt el cruer, tot ho expliques d'una manera molt clara i detalla; es nota que hi has passat jeje.
Els relats són llargs, però he vist que convines, per dir-ho així, explicacions, pensaments i una mica d'história( veridica o no( ho dic per les animadores), no ho sé però que fan d'agrair el relat. És una lectura fàcil. A més a més no hi ha molts personatges, on et pots atabalar amb el noms. En tot cas les dues animadores, que encara no sé quina és quina. També ajuda el fet de seguir un unic fil argumental( el viagte, dins de la teva visió).
He trobat, segons el meu parer, que hi ha poques descripcions. Però em sembla que això fa més llarg i feixuc de llegir. Però tenint en compte tots els llocs que segur que havies vist, podies haver fet una breu descripcio d'un lloc a cada dia. Si que n'hi han, no em malinterpretis, però vull dir per exemple a roma el coliseum, a malta l'entrada al port, a napols l'illa de capri, etc,etc. Explicar un instant a un lloc on la descripció s'enriqueix per ella sola pel sol fet d'estar. La gent que fa, el dia com és.
No sé com t'havies planejat l'explicació de la historia, però segueix un fil argumental, la teva visió(ja ho he dit). Podries haver donat una visio paralela una mica diferent a la teva( un dels teus familiars) o tmb la de les monitores en certs moments. Així, tot i que es fa més llarg el relat, pots fer el creuer en part des de diferents vistes.
Bé, no se que més dir-te. Que m'ha agradat molt llegir-lo i que em miraré els altres.
Espero que t'hagi agradat el comentari general.
Apa una abraçada.
Equinozio -
Felicitats pels teus 301 dies a RC!![Ofensiu]OhCapità | 18-05-2005 | Valoració: 10
Com deies estàs una mica gandul, mmm, potser que et posis les piles, i et relacionis (llegeixis, comentis, escriguis i pengis) amb tots nosaltres.
Ha estat un viatge esplèndit. Amb un estil senzill, amb tocs d'ironia, amb bon humor. Descrius perfectament la interrelació del conductor del viatge amb la resta d'especimens del creuer.
M'estic tornant un addicte als teus escrits, mmm, i això em preocupa, mmm, hauré de fer hores extres i jo ja tinc una edat.
Moltes felicitats per aquest viatge. Gràcies per poder-lo fruir.
Res més company, "bon voyage".
-
be Biel ja hem arribat[Ofensiu]Conxa Forteza | 19-03-2005 | Valoració: 10
ha estat una bona passejada, em sap greu que s'hagi acabat ....
Una besada
Conxa -
final de viatge![Ofensiu]neret | 19-03-2005
noi! m'ho he passat molt bé seguint les teves aventures per la mediterrània. Com diu el pèrdix, a part de ser una guia turística alternativa, ho has amanit amb la història de la núria, que feia que esperéssim amb candeletes que tornessis al vaixell cada capítol per veure quins progressos hi havia.
Suposo que no cal que digui que al capítol de roma vaig fer l'onada quan finalment va acabar bé la cosa(tan bé com pot acabar una d'aquestes històries). I sincerament, crec que hi hem sortit guanyant amb que tornessis a barcelona i no et quedessis d'animador al vaixell... et veig més futur escrivint que ballant salsa (basant-me únicament en les dades que ens proporciones).
També ha sigut com una mena de premi descobrir finalment on s'havia fet la foto que il.lustra la biografia. Si no hagués aparegut a la història ho hauria hagut de preguntar.
Ara, a mi sincerament, mai m'ha agradat la idea de fer un creuer, i m'has acabat de confirmar que no serien les meves vacances ideals, tret, és clar, que hi trobés una malaguenya com la teva. Però això de visitar els pobles a toc de pito (per no dir a punta de pistola) no m'acaba d'emocionar. Una altra cosa és que sigui una gran experiència fer-ho amb tota la família com tu, i això ho descrius amb molta calidesa, trobo jo.
I sobre els llocs on has anat... m'has fet venir ganes d'anar a nàpols i a Cagliari, a part de Roma, és clar, que hauria de ser una visita obligada. Si mai hi vaig, preguntaré per la botiga del pinotxo. Ah, i si pots torna a tuníssia, hi ha molt més per veure que sidi-bou-said!
I finalment, a part de les òbvies felicitacions, una pregunta: com va anar l'examen?
apa, ara toca el tobies!
neret -
Adeu i fins un altre[Ofensiu]poppins | 08-03-2005 | Valoració: 10
Bé Biel , la lectura de la teva obra m' ha absorbit les meves primeres incursions en aquesta pàgina. M' ho he passat molt bé amb aquest viatge, peró ara he d' anar a llegir altres nens i nenes. Tornaré.
-
Caram![Ofensiu]pèrdix | 05-02-2005
quin luxe, tu, aquest cuadern de bitàcola i mai milor dit.
Penso que has barrejat d'una forma molt elegant el cuadern de viatge amb una història de tensió sexual en vies de ser resolta, per dir-ho d'alguna manera, que han afegit una mica de pebre que engrescava, encara més, a continuar.
M'he posat al teu equipatge. Cada dia de la setmana he passejat i conegut una ciutat i al final esperava els resultats de la persecució entre agosarada i tímida, o tímidament agosarada, de la noia pel vaixell.
I molts comentaris amb un humor molt fi que m'han fet somriure i riure en alguns moments.
La manera de retratar la relació amb la família despren tendresa i carinyo, malgrat les enganxades recurrents per a decidir els plans durant les excursions.
No m'hagués pensat mai que m'ho podia passar tan bé en un creuer pel Mediterrani...
Bé ja està... t'ho torno a dir? Va sí. M'encanta com escrius, Biel.
que vagi bé. -
Cher Monsieur Martí,[Ofensiu]Vicenç Ambrós i Besa | 05-02-2005
Bé, bé, bé, bé, sembla que ja em arribat al final... però un final amb ganes de continuació. Ho dic perquè és trist i tot això (potser haguessis triomfat a base de "palmaditas" i "esas caderas" al compàs de Buleria, buleria), pel comiat un xic sec (o més sec del que hom voldria, diguem-ho clar) de la tripulació, i... de les animadores, i... bé, doncs que malgrat tota aquesta tristesa sembla ser que comença a prendre cos l'eventual reescriptura d'un creuer pel Nil, encara que sense l'assassinat d'una possessiva multimilionària ni l'Hèrcules Poirot par là!
Si et dic que tens un estil amè, irònic (amb certa picardia, en ocasions), fresc, natural (o que té per resultat certa aparença d'espontaneïtat que d'alguna manera entela les moltes hores de treball del darrera, l'ambició de tants i tants escriptors, crec), si dic tot això, deia, no afegeixo gran cosa al que ja t'he dit tantes altres vegades. Però em ve de gust repetir-ho, vés per on.
Et comentaré alguna cosa més per mail. Ah, i no et pensis que no volia saber res de tu, eh? Ara ja he acabat els exams, i sóc un home lliure [malgrat no ser americà] fins a finals de maig (crec). Resulta que a BCN no tinc internet (bé, de fet, no tinc ni ordinador; he d'anar en cas de necessitat als de la facultat, fer cua, agafar el primer que trobi i creuar els dits abans de prémer alguna tecla d'aquells fraguians "Ordinadopithecus Facultatdretensis"). I resulta a més que l'últim exàmen no el tenia dijous sinó que el tenia divendres (De la qual cosa, naturalment, me'n vaig assabentar dijous al dematí). Avui i demà al matí intentaré posar-me una miqueta al dia a veure què. I quan pugui (aviadet, espero) reprendré les Memòries de'n Yago. I espero amb impaciència les peripècies de'n Tobies Hoppenhaimer!
Salut et à la prochaine!
Vicenç -
Oooooh...[Ofensiu]NinniN | 24-01-2005
No em puc creure que ja s'hagi acabat el nostre creuer...
Biel, una vegada més... has encertat.
Un relat excel.lent: àgil, divertit, i gens empalagós: enhorabona, per aquesta nova història... que queda a l'història. Oi que posa una mica trist, quan s'acaba un relat d'aquests llargs? Una sensació de "buidor"...
Res, res, felicitats, i aviam si ja t'escric un correu d'una vegada.
Estic d'exàmens, una mica "col.lapsada" de tot, i em sembla que m'apuntaré al proper creuer a les illes gregues, amb la germana, el cunyat....
NinniN -
Benhaurat...[Ofensiu]rnbonet | 17-01-2005
aquell que fa creuers pel Mediterrani... Jo només hi he pogut nedar!
Moltes gràcies, mercés ( amb accent valencià, i coma) i rebolica a casa meua (coma i incís) que un BM d'RC haja tingut la gentilesa de comentar una de les meues humils aportacions a aquesta pàgina... (Entre parèntesis, va tot de conya!!!)
I ara, seriosament: company de "fatigues" tu ben bé sabràs que, escrivint, es més fàcil fer córrer una llàgrima que provocar un somriure...
Xicot, felicitats per la "producció literària"... O com cony li vulguen dir: Ben clar, tot entre parèntesi!... i que el bon Pinotxo ens conserve la innocència!
Valoració mitja: 9.8
l´Autor
84 Relats
620 Comentaris
242152 Lectures
Valoració de l'autor: 9.29
Biografia:
Vaig néixer a Barcelona el 4 d'agost de 1973. La meva infància va transcórrer amb una normalitat quasi absoluta. A EGB, cada mes feiem un concurs de relats per classes, i d'aquí em va l'afició a escriure. He estudiat educació social i vaig fer uns quants anys psicologia, fins que per desamors i desmotivació ho vaig abandonar. Després d'haver treballat en gairebé tots els camps que aquesta professió m'ofereix, actualment treballo de tècnic de joventut al Vallès Oriental. He viscut tota la vida a Barcelona (Guinardó, Poblenou, Carmel), però ara visc a Premià de Mar.Tinc al·lèrgia als acars i als gats (un record per la meva exgata, la Runa, que ara passeja pel pis d'un amic), sóc fòbic a les aranyes i a les alçades i no suporto els coloms de ciutat. Sé parlar català, castellà i anglés, i tinc nocions de francès.
Autors destacables: Nabokov, Capote, Chejov, Greene, Cortázar, Auster...
M'encanta el sol, la lluna, el mar... El color taronja i el color negre.
I sí, jo vaig ser fan de Bola de Drac
El meu emili: martiramos@gmail.com
El meu blog en castellà: www.lapsicologiadelosmonos.wordpress.com
Últims relats de l'autor
- El reflex d'Ada
- Elena a Europa (1)
- Berenguer. Crònica sentimental desordenada - Variació número 6
- El zel de l'ànima
- Rap gratinat amb gerds i maduixes (Tema: èxit/fracàs)
- Die Träne (la llàgrima) (Tema: passió)
- Lluerna a l'exterior (Tema: equívocs)
- "Superflú!" o pensaments adormits davant una tassa de cafè (Tema: poder)
- El fill de Diògenes (Tema: Bogeria)
- L'oblit (Tema: secrets)
- Zas, zas... (Tema: culpa)
- Creu-me, pastisset (Tema: infidelitat)
- Per un plat de carn (Tema: passió)
- L'home serè (Tema: gelosia)
- Silenci intolerable (Tema: passió)