Cercador
TUCA
Un relat de: CaldererTUCA
Quan la meva filla gran, l'Alba, va complir 4 anys els seus oncles, com a regal d'aniversari, li van comprar una tortuga. Pensaven que li serviria per fer-se més responsable, tot tenint cura del petit animaló. La Tuca, així la vam batejar, quan va arribar a casa era una bestioleta d'uns quatre dits de llarg. Els primers dies la nena li va fer molt de cas però de seguida es va cansar i, excepte quan muntàvem el tren elèctric i la pujàvem al vagó de viatgers, passava d'ella. La veritat és que una tortuga no és un animal que generi massa afecte ni que permeti expressar massa sentiments o atencions.
Va passar un any, va néixer la meva filla petita i la Tuca, mig oblidada, anava creixent. El Reis d'Orient d'aquell any li van portar una estufeta per escalfar l'aigua de la peixera. En descàrrec de Ses Majestats hem de dir que la gamma de regals que se li poden fer a un galàpag és molt limitada i que segur que van pensar en el bé de l'animaló sense calibrar-ne les conseqüències. I així, enlloc d'aquell estat mig letàrgic que caracteritza l'hivern de les tortugues, la Tuca, a redós de l'escalforeta de l'estufa, va agafar una gana voraç i va començar a menjar i a créixer. A menjar més i més, i a créixer més i més.
Al cap de poc ja no cabia al vagó de passatgers del tren elèctric i en uns mesos ja gairebé ni cabia a la peixera. Quan va arribar l'estiu ens n'havíem d'anar de vacances i no teníem on deixar-la. Els oncles de les nenes, primers responsables de que l'animal arribés a casa, no la van voler cuidar durant el mes d'agost. Els feia respecte aquella bestiota d'un pam de llarg, closca humida i llefiscosa, llargues i esgarrapadores ungles i una boca que, quan l'agafaves per netejar la peixera, de seguida s'obria per mossegar-te.
Calia fer alguna cosa amb ella. Algú ens va comentar que hi havia un centre de recuperació d'animals on, en un gran estany, tenien moltes tortugues d'aquesta espècie. Un dissabte ens n'hi vam anar. Allà ens digueren que se la quedaven però que l'estany estava ja ple i que, si en uns mesos no l'adoptava ningú, caldria sacrificar-la. Ni la dona ni les nenes van voler que la deixéssim.
Teníem, doncs, un problema. La data per sortir de vacances s'acostava. Jo, mig en broma, proposava fer-ne una sopa, però la part femenina de la família ni la va voler considerar aquesta possibilitat. Un dia, per sort, la dona va recordar que feia uns anys havia estat en unes jornades per a professors d'anglès als edificis del seminari Martí i Codolar i que allà, al jardí, havia vist un petit estany amb unes quantes tortugues de Florida. Vam pensar que enlloc estaria millor que amb els pares salesians.
La vam encabir en una galleda i cap allà ens en vam anar. A l'arribar una primera sorpresa: a l'entrada del parc hi havia un rètol on deia molt clarament que estava prohibida l'entrada a les persones alienes al seminari. No en vam fer cas i cap a dins, ves quin remei. Amb un posat tranquil, com si tinguéssim tot el dret de ser-hi allà, vam anar tots quatre a trobar l'estany de les tortugues. Allà una segona sorpresa: hi havia una barana baixa i un tros de jardinet entre el camí i l'estany. Ben bé uns vuit metres de distància. Què podíem fer? Ja em disposava a saltar la barana i a trepitjar la gespa i les flors per deixar la Tuca a l'aigua quan vam veure que per l'altra banda del parc apareixia un home amb aspecte de conserge. Ens va veure i amb pas decidit es va dirigir cap a nosaltres. Calia prendre una decisió. Vaig agafar la Tuca i amb un hàbil moviment de braç la vaig llençar cap a l'estany. Encara que mai he estat capaç d'encistellar un bàsquet aquest cop el llançament va ser un èxit. La Tuca va caure a l'aigua. Un parell de tortugues residents se'n van anar cap allà a veure si el que havia caigut era menjar. Un cop comprovat que allò que havia caigut del cel era un congènere d'espècie se'n van desentendre, la qual cosa demostra que els quelonis tenen una gran capacitat per a acceptar, sense massa sorpresa ni massa escarafalls, els fets més fantàstics.
La Tuca nedava i semblava que estava bé. Vaig agafar la meva filla petita a coll, encara no tenia ni dos anys, i vam fer com si fóssim una família que passejava despistada pel parc. Això si, érem una família passejant a tota velocitat cap a la sortida, el pare amb una nena petita en un braç i una gran galleda blava a l'altre, la mare que arrossegava una nena que no parava de riure i amb un conserge encalçant-nos a uns treinta metres. Per fer més còmica la situació la Laura, la petita, va començar a cridar: "A Tuca!, a Tuca!". Indicant-nos que ens n'anàvem i deixàvem abandonat el membre amfibi de la família.
Finalment vam arribar a la sortida abans no ens atrapés el conserge i vam agafar el cotxe cap a casa.
Aquell estiu la petita Laura es va dedicar a explicar a tothom el que havia passat. Encara no tenia dos anys però el fet de gairebé no parlar no era un inconvenient per a ella. Per això deia: "Papa, a Tuca, pumba (aquí feia un gest de llençament amb el braç), xof". I acabava amb un to de pena i allargant molt la u: "A Tuuuuca!". Em sembla que, passats els anys, encara no m'ha perdonat el que li vaig fer a la pobra tortuga.
Comentaris
-
M'ha agradat![Ofensiu]Joan Gausachs i Marí | 17-12-2008 | Valoració: 10
Sí, sí senyor! M'ha agradat.
M'agraden les narracions de caire familiar, casolanes, plenes de bonhomia.
M'agrada aquesta escriptura planera, senzilla, directa... i, aquest punt d'ironia.
T'he de continuar llegint.
- Joan - -
petit problema[Ofensiu]Maria Clara Prat Roig | 13-12-2008
No sé que he fet, que he apretat una tecla que no tocava i s'ha editat el comentari sense acabar. Bé, nomès volia dir-te que vec que tens altres contes i que també els llegiré. No t'he valorat perquè al ser nova en la web encara no valoro a ningú.
Arreveure -
Divertit i entranyable[Ofensiu]Maria Clara Prat Roig | 13-12-2008
Es nota que t'agrada en Pere Calders doncs tens també el teu punt d'humor a l'hora d'explicar aquesta història, familiar i divertida.
Gràcies pel teu comentari, vec q -
Divertit i entranyable[Ofensiu]Maria Clara Prat Roig | 13-12-2008
Es nota que t'agrada en Pere Calders doncs tens també el teu punt d'humor a l'hora d'explicar aquesta història, familiar i divertida.
Gràcies pel teu comentari, vec q -
Aventura familiar[Ofensiu]Mercè Bellfort | 01-12-2008 | Valoració: 10
molt amena, escrita amb la fluïdesa que et caracteritza. Atrapes al lector des de la primera línia. La narració té un aire "còmic", he rigut força amb la vostra "Tuca" amb les desproporcions físiques que adquireix. En fas una descripció tan real com si ben bé la tingués al davant. El final resulta molt tendre. No és altra cosa que el toc que li va posar la teva filla petita.
Veig que ja coincidim en dues coses: el referent literari (Calders) i el nom de la teva filla gran: la meva filla també és diu Alba. I... per poc, el nom de la tortuga! Vam tenir un gat que es deia "Tac" però els primers dies-abans de portar-lo al veterinari- pensàvem que era femella i li dèiem "Taca". Aix... pels pèls. Res, Calderer, simples anècdotes familiars.
Rep una abraçada.
Mercè
l´Autor
![Foto de perfil de Calderer Foto de perfil de Calderer](/imatges_autors/774193.jpg?rnd=1454022631)
44 Relats
275 Comentaris
93853 Lectures
Valoració de l'autor: 9.64
Biografia:
Amb el meu primer relat vaig guanyar el premi Francesc Candel 2007, aquest fet em va animar tant que escriure s'ha convertit en una afició gairebé obsessiva.Altres premis : Francesc Candel 2008; Palau de Plegamans 2008, 2n premi; Ateneu Domingo Fins de Montcada i Reixac 2009, 1r i 2n premi
A data d'avui (octubre de 2010) tinc dos llibres col·lectius de contes publicats:
EL NOSTRE FANTASMA. Premi Victor Mora 2008. Editorial LaBusca.
MAI MÉS NO HE PASSEJAT PEL BULEVARD DE PONENT. 1r premi Miquel Arimany. 2010. Editorial LaBusca
El conte guanyador que dóna nom als dos llibres és meu.
També he participat en els reculls HISTÒRIES DE FANTASMES i HISTÒRIES PER A LLEGIR AMB UNA SOLA MÀ publicats a partir de reptes d'aquesta pàgina.
I un llibre en solitari:
TRETZE HISTÒRIES ENTRE INSÒLITES I FANTÀSTIQUES. Premi Armand Quintana 2009. 1r premi ex-aequo. Publicat per l'editorial Abadia de Montserrat. És un recull de contes en el que es barregen temàtiques fantàstiques amb la quotidianitat més banal. S'ha editat aquest octubre del 2010.
Per a qualsevol cosa (crítiques incloses) em podeu escriure a lluisjulian58@gmail.com
-------------
Rellegint l'autobiografia anterior, que vaig escriure fa un parell de setmanes, m'adono que no m'acaba d'agradar, que no acaba de descriure'm com a escriptor. Que encara que els premis i les publicacions són importants tampoc ho són tot. Què hi manca, doncs? Potser dir que m'he proposat una fita molt ambiciosa: escriure bé. O més ben dit, escriure tan bé com en sigui capaç. Aquesta ambició em porta a dedicar tot el meu temps lliure (molt escàs) a estudiar gramàtica, treballar el lèxic, pensar i escriure textos, repensar-los i reescriure'ls... llegir autors que em poden servir de model, llegir llibres de teoria literària o sobre narrativa.... una dedicació, doncs, molt estricta i exigent.
---------
Rellegeixo el que vaig afegir fa uns dies i m'adono que no l'acabo d'encertar. No és ben bé això. Els concursos, els premis, les publicacions són importants però no ho són tot. Les ganes de fer-ho bé, d'aprendre a escriure, de dominar la llengua tampoc és el més important. Hi manca alguna cosa en aquesta bio, alguna cosa que expliqui la meva dedicació i afició al tema, malgrat el poc temps que tinc. Potser és la necessitat d'expressar alguna cosa que porto dins? O potser és que les històries s'apoderen de mi i m'exigeixen que les treballi fins que es puguin llegir? O és el plaer que em produeix aconseguir que la història i la forma d'expressar-la es compaginin bellament?
----------
Setembre del 2016. Després d'uns anys de molta feina i de moltes obligacions familiars aconsegueixo acabar una novel·la històrica que em tenia "bloquejat". A partir d'octubre torno a escriure contes i microrelats amb ganes i il·lusió.