Cercador
Segons...minuts...instants...
Un relat de: sensecorEn quin moment vas deixar d'importar-me?
En quin segon una paraula teva va deixar de tenir sentit?
Perquè quan ara escolto el teu nom tan sols em dono la volta i no espero trobar-te?
Potser van ser els minuts perduts, potser els metres de distància de estimar i no poder...potser la poca insistència, les poques ganes i la rutina ens van guanyar...a la nostra partida van aparèixer tempestes seques que tronaven als nostres ulls...de rajos i trons van passar al silenci...
Segons...minuts...instants...no recordo quin va ser l'exacte...només se que al escoltar el teu nom l'altre dia no va ser el mateix, que les paraules fluïen mentre jo no sentia res...que la màgia es va esfumar...que vam perdre allò que un dia vam tenir...no se quan va ser el moment...però l'únic que se es que avui al mirar-te ja no tremolo.
Comentaris
-
és el millor[Ofensiu]ukola | 11-07-2007 | Valoració: 10
és el millor deixar d'estar sempre pendent d'allò que no acaba d'anar bé i que ja ens cansa, per sort av deixar-te d'importar veures forçat a oblidar es molt doloros
-
de vegades ...[Ofensiu]Seny i Rauxa | 07-07-2007
... la rutina acaba amb la màgia
sEnt parella és el pitjor,
si al contrari estas olvidant una persona, es un gran pas.
peTons -
-ja no tremolo-[Ofensiu]kispar fidu | 07-07-2007
En quin moment vas deixar d'importar-me?
si féssim un recull de tots els escrits, totes les cançons, etc. i un recompte dels desamors, els platònics, els desenganys, etc. que s'hi dibuixen, veuríem l'alt percentatge que ocupa l'amor en tots els textos.
Segurament sigui degut a que l'amor és el que ens mou. Encara que no sigui tan sols l'amor entès com a parella; però l'estimació cap als altres, la intimitat, la confidencialitat, i tots aquests sentiments que ens uneixen són els que donen sentit als nostres dies.
Una persona que va importar tant per a tu, i que ara, al cap d'un temps, o d'uns minuts, o segons o instants, has aconseguit, sense saber com ni perquè, treure't del cap.
De vegades és el millor que et pot passar... perquè viure amb el pensament constant d'un objectiu impossible és com desitjar arribar a l'infinit i no poder evitar de lluitar per aconseguir-ho.
aix...! jejeje
ens seguim veient per aquí!
p.d: espero que tot vagi millor amb la gent que no et deixa de fer la guitza!
cuida't,
Gemm@ -
potser...[Ofensiu]jOaneTa | 07-07-2007 | Valoració: 10
Potser el teu cor ha dit: Basta.
Malgrat al principi tot sembli impossible els nostres cors, romputs i sense cap alè per sobreviure arriba que saben dir prou...
Quan després d'una mirada no notes tremolor et toca tirar endavant i ser feliç.
Petons
jOaneTa
l´Autor
![Foto de perfil de sensecor Foto de perfil de sensecor](/imatges_autors/379548.jpg?rnd=443597175)
150 Relats
160 Comentaris
193869 Lectures
Valoració de l'autor: 9.51
Biografia:
Vaig néixer el 15 de novembre de 1989 a Granollers (aprop de Barcelona). Als dos anys vaig anar-me'n a viure a un poblet perdut per Tarragona i vaig passar allà tota la meva infància. Als 12 o 13 anys vaig tornar cap a el poble del qual vaig pirar quan tenia dos anys i mira aquí estic.Passo tots el caps de setmana a Barcelona. Que si de festa per aquí, que si fer una volta, que si anar de compres...en fi m'encanta la ciutat de Bcn.
Tinc una personalitat que hem caracteritza molt ja que no em tallo gens a l'hora de dir les coses i no em tallo amb la gent que no conec. Hem considero molt alegre i diuen que sóc molt simpàtic.
Últims relats de l'autor
- Persones tòxiques
- Humanitat
- Estem fotuts
- Por
- Por
- Us convido a ser feliços
- Sempre...
- El temps ha passat i segueixes en el mateix lloc de sempre
- Aprenem amb els danys, i no amb els anys.
- Temps, llocs i circumstàncies...
- Rutina a l'any 2013
- És tan difícil...
- Mil motius
- As de piques
- Melodies que narren la teva vida