Cercador
L'insomne
Un relat de: LavíniaL'insomne
-Miri de posar-hi remei, sr. Oliver, sinó ens veurem en obligació de fer-lo fora - li va dir el cap de personal de l'empresa, amb un paper a la mà. Era la queixa d'un client i no era la primera que havien rebut a la feina i tot pel mateix.
-Sí senyor faré el que pugui. No vull que torni a passar mai més. Bon dia - digué Romà Oliver amb el cap cot i una veueta prima.
No sabia què fer. El caràcter se li havia agrejat de tal manera que ni la dona, una noia soferta com la que més, ja no l'aguantava, fins i tot se n'havia anat a dormir a una altra habitació. Dormir! Bella paraula, i el temps que no ho feia! ben bé un any, potser!, des d'aquell dia de la compra de No. Eren tot bajanades! Les nit se les passava amb els ulls clucs, però despert i mira que havia passat per consultes mèdiques, tot per res. Li havien parlat d'un neuròleg suís, que tractava problemes de l'insomni, la reputació del qual era boníssima. I no, no hi hagué res a fer. Es deprimia i tenia malhumor alhora i, a més a més, ara sols li faltava l'ultimàtum de la feina.
Era hora de plegar. Se n'anà de la feina sense dir res. No s'acomiadà de la secretària que l'esperava amb el telèfon a la mà. Ni la veié. Caminava passeig de Gràcia avall, amb el vestit fosc, ulleres fosques i el maletí a la mà, com bon executiu d'una coneguda multinacional; quan es recordà que li havien parlar d'un herbolari del Raval que feia unes pocions d'herbes o unes pastilles que, potser, li remeiarien la malaltia.
Amb quatre gambades creuà la plaça de Catalunya, baixà les Rambles fins al carrer Sant Pau, i es ficà en un carreró estret on els pixats i escombraries hi pudien l'ambient. S'hi fixà en els números fins que mig escrostonat trobà el que buscava: era al davant d'una botiga d'un immoble a punt de l'enderroc. Una cortina feta de ganxos metàl·lics feia de porta. Es tragué les ulleres i hi entrà. Tot era tan fosc que amb prou feines va saber veure el taulell i les lleixes plenes de pots que formaven un quadrat que emmarcava l'estança, mentre una sentor penetrant, que no tenia res a veure amb la de carrer, se li ficà a la gola. Era una flaire a herbes i alguna cosa més, pestilent i nauseabunda, que li penetrava per boca i nas de manera ràpida i contundent. Basquejà, malgrat tot digué un "Bona tarda" amb veu més alta que ferma. No li contestà ningú. Esperà uns segons, no sabria dir quants i tornà a repetir la mateixa salutació i res. No va obtenir cap mena de resposta. Li vingueren més basques i volgué anar-se'n, tot i això encara va repetir "Que hi ha algú?". Tampoc obtingué cap tipus de resposta.
Es va girar per sortir de l'establiment quan sentí que alguna cosa es fregava als camals dels seus pantalons. Abaixà la vista i era un gat. Gros i enllardat. En aquell moment una veu digué:
-Mixo! Què fas? Au vine, deixa el senyor -. Era una veu greu, però talment seca que tot seguit hi afegí - desitjava alguna cosa?- Tot seguit deixà anà l'animal que s'escapolí per una mena de porta interior per on sortia una llum tènue envoltada de gasos.
L'executiu tenia davant seu una figura estranya: alta i corbada, extremadament prima, escardalenca que rere el taulell el fitava De tot, però, el que més l'impressionà fou la mirada fixa i lluent com d'un rèptil remot i que li travessà la moll de l'ós. Li vingué un calfred i sentí que suava. Estava angoixat i la mirada d'aquell home! Sentia que parlava Potser era a ell que li deia alguna cosa? O era al gat?. Estava ben marejat, de debò!
Una cosa agafà la seva mà i una veu que li semblà que volia ser amable deia: "Senyor li he dit dues vegades què vol". Ara s'hi fixà amb allò que premia les seves mans: semblaven ceps. D'una estrebada s'hi desenganxà. Volia anar-se'n, malgrat tot, tingué esma per dir:
-Sóc aquí perquè m'han dit que, potser, vostè tindria alguna cosa per al meu mal, ja que he provat tots els remeis que m'han prescrit i res. No dormo. Fa a la vora d'un any que no ho faig. - digué amb veu baixa però segura i els ulls del malalt d'insomni es creuaren amb dues espurnes que ferien com dards. Encegat abaixà la vista.
-No s'hi amoïni jo tinc un remei que no sol fallar.- digué l'herbolari - Tingui aquestes tres pastilles. Fixi-s'hi bé: són tres una de cada color: negra, roja i violada. Prengui's una avui mateix la negra després de sopar i abans d'anar a dormir, a l'endemà al matí la roja, després d'esmorzar i, si li cal, després de dinar la violada. Són tres-cents E .
Es tragué de la cartera la quantitat que li demanava l'home de la botiga, sense dir si li semblava car o barat, i amb un "Adéu" fluix obrí la cortina que el separava del carreró.
Quan sortí se sentia alleugerit. Tornà enrere pel mateix recorregut que a l'inici fins al pàrking on deixava el cotxe cada dia. Era tard. La dona, potser, passaria ànsia per ell. La trucaria. Agafà el mòbil i li digué que arribaria més tard. Recordà que havia estat feliç amb ella. Era una noia treballadora, bona persona que tenia molta paciència i ara notava que se li estava acabant. Tan contents que estaven amb la casa nova! Just també feia una any que se n'havien anat a viure fora de Barcelona! Fora del soroll, del trànsit, de les aglomeracions Era una casa situada als afores d'un poble a trenta quilòmetres de la ciutat i n'estaven pagant la hipoteca. Hi estaven força bé, tranquils i ara això de no dormir. Estava agafant les Rondes i en un moment seria a l'autopista. Se sentia cansat, disgustat i estrany. Volia arribar a casa.
Trobà la dona a la cuina. Acabava de fer el sopar i la taula estava parada. Fugaçment li féu un petó a la galta i la dona li preguntà com li havia anat el dia. Ell li ho explica tot, bé, li ometé l'entrevista amb el cap de personal i el possible acomiadament, si tornava a reincidir en la mateixa falta. Li mostrà les tres pastilles i li digué que "no perds gaire cosa en prendre-te-les perquè ja ho has provat tot".
Soparen tranquils, sense mals humors ni discussions, veieren una estona la televisió i ell, com cada nit, anà a posar-se el pijama i la bata. S'hi ficà les tres pastilles a la butxaca i se n'anà a l'habitació disposat abans res a llegir una mica i agafà un llibre.
Agafà un got d'aigua i pujà les escales. Obrí l'habitació. Era espaiosa i des de la finestra es veia una bona vista de les muntanyes i els camps de l'entorn. Era com ser en un altre món. Era l'habitació dels convidats i estava decorada molt moderna com tota la casa i hi havia pocs mobles un llit, una tauleta un armari, una butaca, un penja-robes tot de línies funcionals, rectes, actuals; l'única cosa que trencava l'harmonia del conjunt era el mirall antic emmarcat amb fusta bona i decorat amb marqueteria i incrustacions d'ivori, la data de fabricació amb tota possibilitat era d'inicis del s. XX. Era ovalat de mida natural on una persona s'hi emmirallava tota sencera. El va trobar en una fira de brocanters, en va pagar una bona suma i el va dur a casa. A la dona no li va agradar mai perquè "és una antigalla i, encara que és bonic i es veu bo, fa la persona lletja. Semblen aquells miralls del Tibidabo". Ell va dir que se'l quedarien per a la casa nova i que el deixarien "en algun racó de la casa, dona, ja veuràs que farà força bonic, el contrast d'estils". Al rebedor ella digué "no", a la seva habitació "encara menys, fixa't". A la fi hi trobaren el lloc: l'habitació de convidats.
S'assegué a la butaca i buscà la pastilla recomanada pel moment i de manera mecànica mormolà
-No sé el que donaria per poder dormir!
Amb un glop d'aigua, se l'empassà i es posà a llegir. Al cap d'una estona se sentí marejat i no podia veure-hi bé, les lletres ballaven. Alçà la vista i li semblà que el mirall feia unes ziga-zagues, com la televisió quan va malament, tornà a mirar i ara es veia nítidament, però no reflectia res de l'estança ni a ell mateix. "No pot ser" pensà, tornà a mirar i s'adonà que el mirall projectava la imatge d'un paisatge, un camí. Tornà a mirar i reconegué l'entorn: era el de casa seva. Veié un cotxe que circulava camí avall, s'hi atansà amb la butaca era el seu!! Algú, no sabia qui estava conduint el seu cotxe!! S'hi atansà encara més. S'esglaià: era ell mateix qui conduïa vestit per anar a la feina com si fos un dia qualsevol!.
De sobte començà a ploure, era una pluja persistent que anava enfortint-se cada vegada més fins al punt de no deixar-li veure a dos metres de distància. Volgué aturar el cotxe, però els comandaments no l'obeïen. Sabia intuïtivament que havia agafat un camí errat que no el duia a l'autopista, notava que el vehicle anava ascendint per una drecera sense asfaltar; aclucant els ulls cregué albirar, no gaire lluny, una claror vermellosa, com el reflex d'un llum. Al cap d'un moment el cotxe s'aturà davant de la porta d'una casa il·luminada per un fanal. S'obrí automàticament la porta del cotxe i ell baixà tapant-se el cap amb l'americana. Hi trucà. Moments després sortí un home vestit de porter, el féu passar tot dient-li amb un somriure gèlid:
-Passi sr. Oliver, l'estàvem esperant. Ara sortirà l'amo a rebre'l - féu un senyal a una criada i tot seguit hi afegí - entri en aquesta habitació i canviïs si-us-plau perquè no va vestit per a l'ocasió, a més duu l'americana molla. Avui plou molt.
Com un robot hi entrà i veié damunt d'un sofà un vestit d'etiqueta. Estava bocabadat. No era possible el que li estava succeint. Se'l posà, era ben bé de la seva mida. En aquell instant s'obrí la porta i el criat el convidà a sortir per presentar-li l'amo de la casa. Un home sense una edat determinada, alt, prim, elegant; amb una mirada penetrant que traspassava els pensaments li allargà la mà. Era ossuda, llarga, distingida.
La veu del personatge el deixà d'una peça:
-Entri amb mi sr. Oliver, té un lloc reservat per a vostè en aquesta sala - digué en to amable
Va voler reconèixer-la, però no sabia on l'havia sentida. Era greu i tallant, malgra
t les bones maneres. En aquells instants no sabia què li passava, "potser és un somni" es digué a si mateix. En el moment d'entrar sortien dos homes portant-ne un altre arrossegant agafat per les aixelles, semblava desmaiat.
Era una gran sala, hi havia moltíssima llum. Tot era brillant: grans làmpades penjant del sostre, de les parets. Tot era meravellós i la gent molt ben abillada. Ningú se'l mirava, tothom estava per feina, criats que anaven i venien amb safates de begudes a ell tan bon punt hi entrà un criat d'uniforme li oferí una copa de cava ben fred, però i la resta de la gent què hi feien? S'hi fixà bé jugaven!! Era una sala de joc! Estava en un casino? Si a ell no li agradava el joc! Què hi feia allà. Instintivament s'acostà a una de les taules, jugaven baccarà. Llavors l'amo va dir-li fredament
-Vostè, sr. Oliver, ha d'anar a allà- i continuà - no pot anar a cap altre lloc més.
I el dugué cap a una rotllana de gent de totes edats. Tothom estava seriós, a què jugaven? Se n'adonà de seguida, al mig de la rotllana hi havia un home tot suat, tremolant amb un revòlver a acostat a la tempra. Disparà i no li passà res de res. Respirà profundament, estava blanc. A una ordre de l'amo, l'home atansà l'arma al nouvingut al grup.
-Agafi-la, sr. Oliver - digué l'amo de la casa - Ara li toca a vostè.
-A mi? Però que s'ha begut l'enteniment o què? I ara! - digué sulfurat.
-Agafi-la. Està aquí per jugar!. O és que no ho sap? - digué amb una veu greu, desagradable i contundent.
-No senyor! No en tinc cap ganes! - respongué ell alteradíssim.
-Li dic que l'agafi o si no serà la meva mà qui premerà el gallet a la seva tempra - Aquesta vegada no era la veu el més desagradable de l'amo, sinó la mirada antiga, amb la lluentor del glaç que tallà la respiració del jugador forçat.
Premé el gallet i res. No se sentí cap soroll. Se sentí, momentàniament, alleugerit. Respirà profundament i la veu li digué a cau d'orella: "passi-la a la seva dreta".
D'esma la hi passà. Era una noieta jove, no tindria ni vint anys. Semblava talment una model dels anuncis de televisió. Sense dir res i amb un somriure, premé el gallet i la pistola es disparà. Caigué al terra. La gent del grup ni s'immutà. Ràpidament dos homes se l'endugueren en camilla, mentre que uns altres netejaven el terra. No havia passat res de res. Tot seguia igual.
Començà a cridar i dir "Això és un crim. Ho diré tot a la policia. Aquesta mena de jocs són penats per la llei!!". Ningú li féu cas, sols una mirada fixa i gèlida al seu clatell li digué "Calli!".
Espaordit pregà, més que digué, a l'amo de la mirada que necessitava anar al servei, i, amb un assentiment per resposta, sortí cap al vestíbul. Sense saber qui li ho havia dit; l'esperava una cambrera que li assenyalà dues portes enllà. Hi entrà i veié a no gaire alçada una finestra, s'enfilà en un escambell i empenyent el cos aconseguí l'ampit, s'hi abocà. No ho podia creure!! Ell no s'havia mogut mai d'una planta baixa, gairebé a ras del terra i ara semblava que aquella finestra fos d'un desè pis!! Què li passava? En el seu interior una força li féu dir:
-Déu meu, ajuda'm. vull sortir d'aquí.
Desesperat de debò, sortí d'aquell lavabo. Llavors s'adonà que el porter estava distret atenent una senyora que acabava d'entrar i fugí per la porta. No plovia, ni tant sols semblava que ho hagués fet mai; girà els ulls veié el seu cotxe. D'una volada, s'hi fica. Sortí d'allà a gran velocitat.
Un xiulet agut el convulsionà. Tot suat, amb el pijama posat, es trobà al seu llit. El despertador, com cada dia laboral, l'havia avisat: era hora de llevar-se. Amb els ulls com taronges, va romandre un moment atordit: "tot havia estat un somni!!". Una vaga sensació de benestar l'envaí. Feia mesos que no se sentia així. Mirà per la finestra el dia era clar i serè, un bon dia. Es dutxà i es vestí de pressa, després, amb un xic de temor i amb la cua d'ull, guaità el mirall que reflectí la seva pròpia imatge d'executiu amb una expressió inquieta al començament que anà canviant per la de tranquil·litat. S'hi enfrontà i es mirà amb seguretat. Era ell, Romà Oliver !. Perfecte, havia dormit tota la nit.
Tot content baixà a esmorzar. La dona ja l'hi tenia preparat: cafè amb llet i torrades, com sempre. El fità i el trobà canviat i li preguntà que "Com has passat la nit", ell li contestà que "Bastant bé. He dormit tota la nit, però " La dona no el deixà continuar.
-Ho veus? - li digué la dona somrient - No has de rebutjar mai cap remei. No havies de prendre't un altre comprimit pel matí?
Ell callà, ni se'n recordava. Vacil·là, però a la fi es decidí i pujà a l'habitació a buscar la pastilla rojai tot baixant les escales, l'engolí. Així sense aigua ni res. La violada no sabia si a la nit se la prendria si La veu de la dona li trencà el pensament.
-Vine i acaba que faràs tard! - la seva veu era sol·licita, ell sempre li ho reconegué, llavors li vingué el pensament que entre ells d'ara endavant tot podria anar millor.
Baixà i l'abraçà com feia molt de temps que no ho havia fet! La dona el mirà somrient i li digué:
-Et trobes millor, oi? - i continuà - Això és bo.
En acabar s'acomiadaren i se n'anà a buscar el cotxe per anar a la feina. El dia es presentava bo i tranquil. Posà la ràdio per entretenir-se: música, les notícies Se sentí calmat, estranyament asserenat.
Anava a conduint i al cap de poca estona comença a ploure, cada vegada més fins que una cortina d'aigua
Fi
Glòria Calafell - 2004
Comentaris
-
Un gran relat. Però l'hauria preferit subdividit en capítols...[Ofensiu]Unicorn Gris | 24-12-2006 | Valoració: 8
M'agrada molt el relat, es nota que és bo, però jo, perquè enganyar-nos, rarament llegeixo un relat que duri més de 4 minuts de lectura.
Opino que hauria estat preferible dividir-ho en capítols.
En fi, però malgrat tot m'agrada molt. Si et poso només un 8, és perquè no m'agraden els relats massa llargs, només per això.
En fi, salut!!! -
desde la meva experiència[Ofensiu]Sergi Elias Bandres | 16-03-2006 | Valoració: 10
és interessant i divertit, el relat. és clar, pot resultar xocant. per exemple per a mi, que tinc un transtorn esquizoafectiu. he arribat a estar un any sencer al psiquiàtric de Sant Boi, després de moltes experiències embogidores amb l'L.S.D.. realment ho he arribat a passar terriblement malament
em pregunto si hi ha un missatge naturista rere la cortina, rere el relat
ke vaigui bé! -
T'he trobat al llistat "L'editora destaca..."[Ofensiu]Llibre | 28-07-2005
I aquest relat ja te l'havia comentat, però com em passa sovint amb contes que m'han impactat, per un motiu o un altre, he volgut entrar-hi de nou i llegir-me'l.
No et faré ara un comentari com el que vaig penjar durant la teva setmana del COMENT. I ara que me l'he trobat, et demano disculpes per la llargada (em passo un mogolló, de tant en tant).
Només voldria remarcar el doble vessant del relat: la part real i la part que penetra en el món d'allò ocult. Com una metàfora: el pla real i el pla imaginari.
Un relat inquietant, com et vaig dir i com et van dir molts/es altres relataires. De lectura amena.
Un petonàs, Lavínia (i, per quan em llegeixis: benvinguda de nou, després de les vacances!).
LLIBRE -
La setmana de...[Ofensiu]Llibre | 30-01-2005
És aquest un relat inquietant, estrany, però també, potser, un pèl confús. Juga amb el recurs de bloc tancat de conte cap-i-cua. O sigui, i per dir-ho d'una manera més entenedora, pràcticament acaba en el punt on havia començat (si més no, on havia començat el somni). S'hi barreja, doncs, la realitat i el somni, la quotidianitat i l'imaginari, i això ho fa emprant un element clau, un referent recurrent de moltes literatures: el mirall.
Però anem per parts. Les primeres línies del relat ens presenten un personatge, en Romà Oliver, que està passant una mala època. No dorm, i aquest problema d'insomni li causa malestar amb la parella i conflictes laborals. A banda, per descomptat, de la sensació de cansament que es carrega dia a dia damunt les espatlles.
Apareix aleshores el que ell mateix considera la seva darrere solució: un herbolari. La descripció del barri on s'endinsa el protagonista, el local, la presència del gat, la figura peculiar que apareix darrere el taulell... tot plegat està descrit amb una força captivadora que et posa els pèls de punta, que et fan estremir tot esperant que passi algun fet cabdal. Però no és així. El fet que farà canviar la narració (un aspecte a destacar de la narrativa de Lavínia, que intenta donar un gir de cent vuitanta graus a les seves històries per impactar en la ment del lector -i cal dir que se'n surt força bé-)... Com deia, el fet que farà canviar la narració són les pastilles (negra, roja i violada) que li dóna l'herbolari.
Potser, potser, només matisar que tota aquesta ambientació magistral es perd en el no-res perquè el protagonista marxa de la botiga gairebé a corre-cuita (cosa normal, per altra banda). És a dir, que ell, com a personatge que està vivint en primera persona una situació neguitosa, abandoni el lloc sense mirar enrere, està bé. Però l'escriptora no ho pot fer tenint en compte que després reagafarà elements d'aquesta escena (l'herbolari, o el record que en Romà Oliver en té d'ell). Trobo que cal diferenciar la veu narrativa de la veu del protagonista, i més tenint en compte que està escrit en tercera persona. I a mi (apreciació personal i subjectiva) m'ha mancat alguna apreciació final sobre aquesta escena.
Fins aquí la primera part "real" del relat (cal incloure l'arribada a la casa, el sopar, mirar la tele, empassar-se la pastilla negra, llegir...). Aleshores apareix el somni. I aquí faig un parèntesi per parlar del mirall.
Penso que la descripció del mirall en el punt de la narració en què apareix és forçada. Si l'autora volia recrear-se en aquesta descripció, potser el moment idoni era quan fa la primera referència: "Dormir! Bella paraula, i el temps que no ho feia! ben bé un any, potser!, des d'aquell dia de la compra de ". Aquesta és la primera vegada que se'ns parla del mirall, tot i que de manera encara amagada. Cosa també un xic inexplicable, perquè el misteri al voltant del mirall no és la forma en què ha arribat a les seves mans, ni l'aparença física de l'objecte, sinó el que hi ha al darrere, en el seu interior, més enllà de la imatge reflectida.
Per altra banda, crec que no queda clar com ha començat l'insomni. A l'inici del relat se'ns parla del mirall com a element originari d'aquesta malaltia. Però després sabem que en cap moment ha existit una proximitat física entre l'home i l'objecte, perquè la dona no ha volgut tenir-lo en cap lloc destacat ("Al rebedor ella digué "no", a la seva habitació "encara menys, fixa't". A la fi hi trobaren el lloc: l'habitació de convidats"). O sigui: ell compra el mirall, no el pot penjar al rebedor, no el pot penjar al dormitori conjugal, l'ha de penjar a l'habitació de convidats... i pateix insomni.
És possible, sí, que el mirall tingui aquest poder: influir en el nostre protagonista malgrat l'home no descansi, dormi, somiï prop de l'objecte. Però si aquest és el cas potser caldria que l'autora ens ho manifestés així. Perquè sinó, com és que ell pateix insomni? Per influència llunyana del mirall? Entenc que quan s'instal·la a l'habitació de convidats, tota la problemàtica ja està bastant avançada. No sé: és allò de preguntar-se "què és primer, l'ou o la gallina?".
Però continuant amb el relat, em trobava en l'entrada del protagonista en el somni. Aquí puc dir poca cosa. Els meus coneixements psicològics o d'interpretació dels somnis són més aviat escassos. Tot aquest episodi queda emboirat, però penso que és aquesta la sensació que volia transmetre Lavínia, i crec que se'n surt molt bé.
Per altra banda, m'ha recordat molt vagament uns capítols de "El llop estepari", de Hermann Hesse Quan comença a obrir portes que el duen a móns complexos.
Està força aconseguida la manera de tallar de soca-rel amb el somni: escapa corrent, a gran velocitat (de somni) i aleshores sona el timbre del despertador, que el tornarà a la realitat.
En aquesta nova realitat ell, en Romà Oliver, és també un home nou. Se sent així, renascut després de mesos patint, i fins i tot la dona ho percep tot just amb la seva actitud.
Molt bo el detall de mostrar-nos un dia clar i serè, un dia que neix d'acord amb els ànims dels protagonista, clars i serens. I és aquest un recurs que donarà més força encara al canvi sobtat que patirà el dia, perquè així que agafa el cotxe i comença a conduir (acció idèntica a l'inici del somni) apareix la pluja i l'envolta amb una densa cortina d'aigua (una altra vegada, tot queda emboirat).
Entremig, la dona li ha recordat que es prengui la segona pastilla. I ell s'ha plantejat si es prendrà la tercera (no acaba de decidir-se perquè la dona li talla el fil del pensament). I em pregunto: quin paper crucial hi juguen les pastilles, que jo no he entès? O quin paper pretenia atorgar Lavínia a aquestes minúscules dosis de son, que calgués recórrer a elles tot deixant la decisió i el significat penjant, sense aclarir-lo?
I dic sense aclarir-lo, perquè el relat acaba sense més aclariments, amb la sensació de cap-i-cua que he comentat a l'inici. En aquesta quarta part de la història, que podríem encabir en una sola línia: "Anava a conduint i al cap de poca estona comença a ploure, cada vegada més fins que una cortina d'aigua ", és on intuïm o bé una premonició del que passarà, o bé el joc tèrbol, misteriós i encisador d'intentar assenyalar on és la línia que marca la divisió entre el somni i la realitat, o bé el coneixement que tot el que hem llegit només és un somni.
En general és un relat engrescador que manté l'atenció. Només assenyalaria, tal com vaig comentar en "El cas d'en Ramon C", que l'ús de les formes verbals en pretèrit perfet moltes vegades anomenat literari, no fa per aquest tipus de narració. És, com vaig matisar aleshores, una opinió subjectiva.
Hi ha també alguns errors de puntuació, i repeteixo, com vaig fer en l'anterior relat, que no em refereixo a punt i comes (aspecte que mai no m'atreviré a "criticar" perquè penso que forma part de l'estil personal de cada escriptor o escriptora). Més aviat em refereixo a acotacions, espais en blanc, majúscules que no hi són quan haurien de ser-hi. Insisteixo: res important. Petites i lleus mancances potser resultat de la precipitació (no narrativa, sinó de publicar el relat).
I per últim sí que voldria fer constar que el final obert et deixa amb un cert regust de misteri que obre més expectatives que no pas si tot quedés explicat i mastegat. Però crec que queden massa detalls en el tinter, massa línies obertes que no tenen final perquè de fet no eren imprescindibles per al relat. No sé: és la meva visió.
I per acabar, ja que he escrit que és la meva visió, repetir per enèsima vegada que tant el primer comentari com aquest que ara faig, no pretén en cap cas fer una crítica negativa ni pejorativa, sinó plenament constructiva. La sola lectura dels dos relats que he comentat m'ha resultat agradable i engrescadora. Però he fet un esforç per anar més enllà, llegir de nou procurant intuir entre línies tot allò que no havia copsat la primera vegada, i aleshores comportar-me de manera primmirada per poder analitzar amb precisió alguns aspectes que podria ser interessant de comentar.
En cap moment he pretès ferir susceptibilitats. I espero que no s'hagi donat el cas. I si has arribat aquí, Lavínia, gràcies per llegir aquest llarg comentari.
Una abraçada,
LLIBRE -
Molt inquietant![Ofensiu]Alícia Gataxica | 27-01-2005 | Valoració: 9
Et felicito crees unes ambintacions molt tètriques i inquietants amb fets quotidiants. I per altra banda as les històries inesperades doncs a mig relat els dones un gir.
L'ambientació del Raval, de l'herbolari, els personatges, l'olor... ens situa molt bé en una situació inquietant .
I per altra banda el mirall, element recurrent de la literatura que et porta més ellà, que et fa de frontera amb els desconegut, l'imaginari i t'ajuda a veure i a traspassar. El mirall serveix de finestra, de reflex del somni. un somni dur i fort però que tos hem tingut una situació angoixant en sonmis alguna vegada. El preocupant es la insinuació que el somni pot ser realitat. O no? On està la frontera? Quan es deixa de somniar?
Felicitats de nou Lavínia! -
Inquietant[Ofensiu]pivotatomic | 27-01-2005
Un relat inquietant en el que el millor és aquest final obert, que et deixa amb una sensació d'intranquilitat francament engrescadora.
T'hi poso dues pegues, però:
Una: la llarga descripció del moble del mirall que fas a mig relat, que no serveix per gran cosa i crec que talla una mica el ritme de la història. Si ho comparo amb llenguatge cinematogràfic, seria un element que la càmar es deté a ensenyar-me amb deteniment i que, després, no juga cap paper important en la història. Llavors, pq perds tant temps fent-m'hi fixar?
Dos: La utilitzación constant de la formà verbal "Veié", "Anà", "Digué", en comptes de "Va dir", "va anar", "Va vuere". És una mania plenament personal, però a mi la segona forma em sembla molt més àgil i normal que la primera.
En fi, ja veus que són objeccions completament arbitràries. Però és que de les altres, no crec que de te'n puguin posar...
Una abraçada, poeta! -
Dubte[Ofensiu]gemmac | 05-10-2004 | Valoració: 8
Glòria, però ell no ho somia, oi? És que realment li passa i per això no dorm, oi?
-
Serà somni, serà veritat...[Ofensiu]Cugat Vil·lajoana Robert | 22-09-2004 | Valoració: 7
Ens has deixat enmig d'un bucle ple de misteri. És realment important el fet de somniar; podria ser que en ocasions tornem a experimentar les sensacions que ens han afectat en un somni tot revivint-les després estant ben desperts? pel que fa a mi en ocasions revisc sensacions tot estant despert fins al punt que me n'adono que les he viscudes abans mentre somniava. No ho sé, potser es tracta d'un dejà vu.
Glòria, tu somnies o pateixes insomni? a mi em sembla que somies de valent, no és?
Felicitats pel relat! és cert que hi ha gent que practica la ruleta de la fortuna aquesta? quin malson! prefiriria no somiar-ho mai!
Valoració mitja: 8.4
l´Autor
![Foto de perfil de Lavínia Foto de perfil de Lavínia](/imatges_autors/13773.jpg?rnd=414387468)
98 Relats
721 Comentaris
150921 Lectures
Valoració de l'autor: 9.77
Biografia:
El cor salvatgeés record i semblança.
Quietud avui.
Lavínia