Cercador
Herois anònims
Un relat de: AnemtirantHEROIS ANÒNIMS.
Siguem sincers. Som egoistes.
Sí, sí. Sé que paguem el dinar, que deixem diners o fins i tot el cotxe. Que no ens fa res gastar-nos el que no tenim en un regal per un amic, i que tothom tindrà sempre un plat calent i un llit a casa nostra.
Parlo d’una altra mena d’egoisme. L’emocional. Aquell que fa que ignorem un whatsapp perquè no estem preparats per enfrontar els problemes d’un amic. El que fa que evitem una conversa perquè no podem suportar una altra discussió, per molt necessària que sigui.
Per això ens sorprèn tant trobar algú que no ho és. Que, increïblement, t’ho dona tot perquè sí, perquè sap que ho necessites. Que et treu les paraules amb tenalles i t’obliga a acceptar una abraçada. Que en comptes de forçar-te a distreure’t, t’escolta plorar durant hores si fa falta.
I sense estar-hi obligat. Perquè aquesta persona no ha viscut els teus moments bons. Ni ha fet torns amb tu per vomitar un diumenge de ressaca, o compartit una tarda de platja. No s’ha emocionat amb tu saltant i cantant el més desafinat possible en els millors concerts, ni ha despotricat durant hores de la seva parella de torn.
No et deuen res. I t’ho donen tot. A risc fins i tot de posar en joc la seva pròpia estabilitat emocional, t’acullen en el seus braços i en el seu cor. I mentre tremolant i amb la veu trencada els expliques que ja no recordes com somriure, veus que es giren per eixugar-se una llàgrima discretament.
I amb una llàgrima t’omplen de tendresa.
Ells, després, s’enduran un tros del teu dolor i el desaran, amb el de tants altres. I es passejaran per la vida amb un somriure i un “tot va bé”.
l´Autor
![Foto de perfil de Anemtirant Foto de perfil de Anemtirant](/imatges_autors/1038822.jpg?rnd=1326696602)
12 Relats
8 Comentaris
6581 Lectures
Valoració de l'autor: 9.80
Biografia:
Vaig ser per aquí fa molts anys. Bé, potser no tants, a mi em sembla tota una vida. Llavors en tenia disset, ara vint-i-quatre. Pel que diuen, hauria d'haver madurat, dubto haver-ho fet.No puc dir gaire cosa de mi, tret de que els meus pares em van posar un nom exòtic, musical, romàntic i tan fosc o clar com una nit estrellada, a qui provo de seguir escaient. Que estimo la vida amb un deliri de vegades no correspost i que, si passeu pel meu carrer, probablement em sentireu, entre lladrucs, cantant una cançó d'alguna musa dels setanta.