Cercador
Els fills de la nit, capitol 1
Un relat de: bruNaLa tieta Catherine ens va venir a buscar després d'un quart d'hora. éren tan semblants amb la seva filla que sovint em feien pensar en les "Barbies" amb que jugava de petita. Mare i filla éren pràcticament iguals, amb el mateix pentinat i la mateixa manera de fer les coses. La meva tieta em va mirar carinyosament.
- Hola, Isabelette.-em va saludar, passigant-me la galta com sempre feia. Sincerament, jo odiava que em digués d'aquella forma tan cursi, però no podia lluitar contra les ganes que tenia la Catherine de transformar-me en una Ashley 2. Quina ràbia!
- No et fagis la simpatica amb la nena Cathie, i portens a l'aeroport.-la va renyar el pare, mirant-la amb paciència.
- Si home!
Jo i l'Ashley estavem fent un intercanvi d'estudis, ella venia a passar uns mesos a França i jo me'n anava a Canadà, on ella vivia. A mi em semblava força estrany, però en fi, aixì ho volia el nostre institut. L'avió de la meva cosina havia arribat feia vàries hores, i segurament jo arribaria tart al meu a causa de l'avería del cotxe.
- Què vol dir "Si home"?-va exclamar el pare, perdent la calma.
- Doncs que jo no torno a l'aeroport! us porto a casa i després porteu el cotxe al mecànic!-va finalitzar la tieta, horroritxada en veure que els cabells se li encrespaven a causa de la pluja.
- Maleeixo l'hora en que la meva mare et va parir!-va cridar el pare, enfadat, i la Catherine es va escandalitzar. Jo vaig riure la poca cura que tenia en Pierre Lafayette en dir les coses i vaig pujar al cotxe luxós de la Catherine Barbie Lafayette.
- Ui, Isabelle, portes els cabells fatal!-va exclamar l'Ashley Barbie Jhones. Jo vaig somriure i em vaig encongir d'espatlles, m'inportava ben poc.
La tieta va conduir fins a Rius, on jo i els pares vivíem. les cases éren concentrades a cada costat de la carretera pricipal. La majoría de cases éren d'una sola planta, tot i que éren llargues i amples. Totes teníen un jardí i garatje.
Vaig asseurem al llit i vaig oensar mentre el pare trucava al mecánic.
- Has perdut l'avió.-em va informar l'Ashley, mirant-se el rellotje.
- Ja...
no vam dir res més durant una bona estona, fins que la cosina va trencar el gel:
- La mare et cuidará molt bé.
- Com? però si la tieta es queda aquí!
- No, al final torna al Québec amb tu.-va comentar l'Ashley, encongint-se d'espatlles.-aixì viurás amb els meus pares i jo amb els teus, no?
- Sí...-vaig murmurar jo, ressignada. El pare de l'Ashley era un jove empresari, condemnat a aguant-la a ella i a la seva esposa. No s'asemblaven en res, i ell i jo teníem molt bona relació.
- Si no et fa res treuré aquestes figuretes.-em va dir de sobte l'Ashley. Jo vaig mirar al meu voltant; la meva habitació era pintada de color blanc, i tenia moltes estanteries amb figuretes de fullets, bruixes i coses per l'estil, tot i que la majoría éren llops udolant. M'encantaven aquells animals i tot el que estigués relacionat amb la nit. La lluna, els mussols... en canvi, a l'Ashley li repugnaven.
- Com vulguis.
Ella va somriure satisfeta i jo vaig mirar per la finestra, observant les petites gotes de pluja que relliscaven al vidre.
Sería divertida, la meva estada a Canadà? viuria alguna cosa emocionant, o em limitaria a estar-me a casa fent deures i preparant examens per al meu provisional institut?
Sembla mentira com el destí et reserva coses inimaginables, i un dia, sense avisar, te les trobes.
Comentaris
-
Ja he acabat el primer capítol[Ofensiu]nuriagau | 10-03-2009 | Valoració: 10
Amb la lectura d'aquest relat, he finalitzat la lectura del primer capítol d'una emocionant novel·la. L'última frase és genial: "Sembla mentida com el destí et reserva coses inimaginables, i un dia, sense avisar, te les trobes."
Has fet tu algun intercanvi d'estudis? Jo no, però ha de ser apassionat, com l'experiència que estan gaudint les dues protagonistes de la història.
Et seguiré llegint!
Núria
l´Autor
![Foto de perfil de bruNa Foto de perfil de bruNa](/imatges_autors/807065.jpg?rnd=1592690584)
30 Relats
63 Comentaris
31419 Lectures
Valoració de l'autor: 9.99
Biografia:
"Seure sota un roure, banyada per la daurada llum tardonenca, i pensar que finalment, tots els esforços han valgut la pena."Vaig nèixer el 13/11/95 (soc una escorpina empedernida) a la vora del mar, però he crescut entre acollidores muntanyes.
Tot i així, crec que sempre suré la sal del mar adherida a la pell.
Barcelona del meu cor...