Cercador
El nus de la soga
Un relat de: ROSASPEm deixava acaronar per aquell sol que finalment havia vençut a la boira i ja començava a escalfar amb timidesa, mentre feia un lent passeig tot contemplant els moviment que m'envoltaven. Els nens sortien al pati amb una cridòria disbauxada, escampant vibracions vitals.
Les veus es barrejaven i cap conversa tenia una forma concreta; era com un brunzit d'abelles esvalotades, animades per aquell sol desvalgut que revifava per moments.
Les campanes de l'església tocaven a morts, recordant que tot té un final.
De cop i volta s'esvaïa el contorn de les coses, es difuminava el moviment ràpid i caòtic d'aquells nens juganers, la gent que passava lleugera pel carrer, els arbres despullats...
Tot l'entorn s'esvaïa, com si hagués de desaparèixer.
Només quedava el banc on jo restava assegut, el meu cos que n'ocupava un petit espai i una estranya sensació difícil de descriure.
Ja m'havia passat més vegades, gairebé sempre quan observava la vida des d'aquell lloc al que retornava sovint com un autòmat. Els vells monstres tornaven quan menys m'ho esperava i esgarrinxaven despietats la coherència i l'equilibri que havia aconseguit dins del meu cap després d'inacabables dies de lluites, tractaments, estudis i teràpies.
Durant molts anys vaig pensar que tornaria la mare, que em vindria a buscar a l'escola i em portaria el berenar. Jo obriria il·lusionat l'entrepà per veure'n el contingut; el de pa amb oli i xocolata era el meu preferit.
Camí cap a casa ens acompanyarien algunes paraules i somriures, d'altres llargs silencis que no gosava trencar.
Un dia la mare no hi era. Després de quedar-me immòbil una estona, vaig asseure'm en un banc de pedra molt proper, intentant asserenar-me. Mirava amb atenció d'un costat a l'altre, segur de veure-la aparèixer en qualsevol moment.
Mentrestant feia bellugar els peus que no arribaven a terra; els gronxava sense parar, contant inconscientment els segons, els minuts i les hores.
El pare em va dir que la mare havia marxat molt lluny i que ja mai més tornaria. Em volia fer comprendre que ens havia deixat per sempre. Amb fermesa i claredat em va demanar ser valent, oblidar-la i començar de nou sense ella.
Van desaparèixer totes les seves fotografies i dins d'un gran bagul perdut a les golfes van quedar desterrats els vestits, les sabates, els davantals, les pintetes per subjectar els cabells, els jocs de llit brodats a mà i tota la seva història. Tot plegat es va allunyar de les nostres mirades.
No sabia si era més dur perdre a la mare o renunciar de cop forçadament a tots els records viscuts; va ser llavors quan vaig sentir com fugia precipitadament la infantesa.
Passaren molts anys fins que vaig saber on havia fet cap la mare. Estava enterrada en un indret ombrívol i ple d'herbes, totalment abandonat a l'oblit. Un apartat del cementiri pels renegats, on romanien aleatòriament els no creients, els assassins i els suïcides. Un llindar que els separava dels demés difunts.
En vaig llegir les inicials escrites a mà en una creu de fusta. Les lletres eren desiguals i estaven ja mig esborrades pel pas del temps, les pluges i el silenci.
El seu nom era Esperança i en aquell lloc tan trist i humit, ressonava en to burleta com les rialles macabres i eixordadores d'un desconcertant destí.
L'àvia va morir l'any passat. Va estar ella qui pocs dies abans em va dir on estava enterrada la mare, mentre anava resseguint amb els dits els misteris d'un vell rosari que li servia de guia i consol en les seves contínues pregàries.
Els seus ulls s'anaven apagant i les llàgrimes contingudes els entelaven amb teranyines de nostàlgia.
Em va dir: - Eres massa petit Andreu, massa petit!
Li vaig fer un petó a la galta i llavors ella em va dir que tenia guardat quelcom que em pertanyia. Em va indicar, amb la poca veu que li quedava, on guardava dins l'armari una capsa vella de cartó. La tenia amagada darrera d'un cobrellit blanc fet de ganxet una mica esgrogueït, que un dia va guarnir el llit de soltera de la mare.
Al seu l'interior, protegides amb paper de seda, van aparèixer totes les seves fotos i unes quantes joies. Em va fer un salt el cor al tornar a dibuixar dins del meu cap la seva imatge; ja no la recordava, només tenia set anys quan va marxar sense acomiadar-se...
Estava molt bonica, amb un somriure lleu i captivador als llavis; lluïa la blancor d'una nina contrastant amb uns cabells molt negres, un cos jovenívol i una estrany abisme gèlid a la mirada. Tenia una expressió de llunyania del qui sembla enyorar un altre lloc, una fredor d'absència que es reflectia en els seus enormes ulls blaus, fins i tot quan semblava estar contenta.
Un aïllament que ara se'm clavava com una punxa esmolada; feia massa mal veure-la en realitat tan sola.
Què passava pel seu cap? On era realment quan semblava estar a la nostra vora?
Ara, en resseguia el contorn amb els dits, en l'intent d'abastar l'incomprensible.
El pare es va mantenir ferm, amb l'esguard d'una duresa marmòria. De tant en tant em passava la ma pels cabells i em regalava un lleu somriure, que es perdia sobtadament quan es trobava amb els meus ulls.
Mai em va preguntar què sentia...
Em va ficar a estudiar intern en un prestigiós col·legi de Barcelona. Només ens veiem durant les vacances, encara que l'àvia sempre m'escrivia, i enviava records i diners de part del pare.
Sempre vaig pensar que ell em volia convertir en un home de profit, mai es va mostrar extremadament sever ni tampoc massa tendre. Així m'anava fent fort o això és el que jo llavors volia creure.
Mirant les fotografies de la mare, comprenia de cop i volta com ens assemblàvem.
Érem gairebé com dues gotes d'aigua, les faccions, el color dels cabells i aquella tristesa diluïda dibuixada en la mirada.
Ell es va anar tancant lentament sense manifestar quins pensaments l'envaïen, es va engolir tot el sofriment sense parlar-ne mai amb ningú. No el vaig veure plorar, ni deixar mai d'anar a treballar, ni tampoc queixar-se.
L'avia em deia, mentre em feia apropar-li les fotografies, que en realitat el pare va morir en vida el mateix dia que aquella noia que el tenia captivat des de sempre. Em va contar com en arribar a casa a migdia, es va trobar la taula parada amb la sopa als plats i la mare penjada pel coll d'una biga de la galeria; el seu cos encara bellugava lentament com un pèndul.
Duia els cabells ben recollits i el vestit de vellut verd amb el que m'havia acompanyat a l'escola després de donar-me el dinar. Tenia els peus descalços i els ulls molt oberts, amb aquella inexplicable desolació d'estar perduda en un immens oceà sense fi.
No va trobar cap nota, ni va descobrir cap senyal d'alarma que li donés una minsa explicació per aquella tragèdia...
Tot romania en la més absoluta normalitat; una cassola de pollastre amb carxofes encara fumejava i els estris de cuina estaven nets a la pica.
Havia passat feia ben poc, però la blancor del cos de la mare ja s'havia tornat violàcia. Malgrat els seus esforços desesperats, el pare ja no la va poder tornar a la vida.
Des de aquest banc que un dia va estar molt proper a la meva primera escola, encara espero trobar la tebiesa d'aquella mà que em duia pa amb xocolata o potser només l'ombra d'un petó de comiat en algun lloc que no he pogut trobar.
He intentat ser home de profit, com volia el meu pare. Vaig estudiar medicina i tinc la meva pròpia família. M'he sentit útil i feliç detectant malalties que poden tenir efectes irreversibles i que s'han pogut tractar amb èxit.
Però em dol enormement veure al pare abandonat a la seva prolongada i inaccessible solitud. No m'ha deixat entrar dins del seu cor ni com a fill ni com a metge. No he pogut compartir amb ell els dubtes, la ràbia, la coïssor de les ferides obertes, però crec que ens em estimat sense gaires paraules.
Es va endurir amb el dolor d'una traïció que no va arribar a comprendre. Ella havia fugit amb la mort, sense donar cap explicació i s'havia comdemnat eternament, arrossegant als demés a una desgraciada sentència. Potser en el fons el pare també es sentia estranyament culpable per no haver pogut trencar aquell capoll de crisàlide on estava submergia i perduda aquella enigmàtica papallona que no va arribar a aixecar el vol.
He vist marxar a l'àvia mentre li acaronava dolçament la ma. M'ha semblat tranquil·la i calmosa, com si hagués retrobat la pau perduda. Ella m'ha portat de nou a la mare i l'ha salvat de restar per sempre captiva.
Però tinc encara un forat molt fons dins del cor, una mena de pou infinit que per molt amor que hi deixi entrar, mai en sembla tenir prou. En realitat sempre tinc por d'abandonar als meus o de que ells m'abandonin; he heretat aquella freda mirada que sovint em glaça quan em reflecteixo al mirall.
Una soga em prem sense acabar d'escanyar i encara cerco respostes coherents a la mateixa pregunta...
Potser aquesta abstracta inquietud em va dur a estudiar el misteriós món de la ment, sense saber que una veu amagada m'hi aconduïa.
Al llarg de la història molts malalts no van arribar mai a ser tractats, convivint amb espais abstractes i quimeres indescriptibles; sense saber qui eren realment i a quin món pertanyien.
Hi ha cementiris on encara resten apartats els cossos i les presumptes ànimes d'alguns suïcides.
Un calfred s'escampa encara entre aquell abandó que traspassa el moll dels óssos.
Gairebé sempre s'intenta enterrar profundament tot allò que s'escapa a la comprensió.
No sabria dir si és exactament amor el que sento per aquella imatge llunyana que em ve sovint a la memòria, però sé amb certesa que he enyorat la seva presència des d'aquell dia que vaig esperar en va, assegut al banc de pedra el 30 de novembre del 1927.
La seva empremta ha quedat gravada molt dins meu i m'acompanyarà sempre.
I en aquest diari on recullo tot allò que aprenc contínuament, vull deixar testimoni del seu pas per la vida.
Comentaris
-
t'he de confesar una cosa...[Ofensiu]Conxa Forteza | 19-05-2006
fa dies vaig llegir aquest relat. Jo n'havia enviat un a RC i estava en procés d'editar, quan vaig acabar de llegir el teu, vaig esborrar el tèxte i vaig demanar que no el publicassin, després de llegir-te em vaig sentir molt poca cosa i vaig pensar que al teu costat el que jo escric no val res, però no en sé més.
Una aferrada
Conxa
-
Bell i trist, com la vida, com la mort.[Ofensiu]helena | 10-05-2006 | Valoració: 10
La mort té moltes cares distintes.
Ella, la morta la va mirar als ulls i la mort la va
hipnotitzar.
El pare, el nen van veure l'altra cara de la mort,
la més obscura i incomprensible.
Morir és com neixer, d'alguna manera estranya, ve a ser el mateix. I la tristor no és inherent a la mort, en termes absoluts.
La mort és un fet indefugible que potser els humans no acabem d'assumir com a éssers temporals que som.
Espléndid relat, reflexiu, introspectiu que encara ens tanca més en nosaltres mateixos i ens obliga a mirar als ulls aquesta mort, part del cicle de la vida. Encara que sigui a través d'un suïcidi. Sempre incomprés i mal vist, encara.
Gràcies per tants i tants matissos, per tants detalls regalats en la prosa que construeixes, incansable.
helena
-
La Banyeta del badiu | 03-03-2006 | Valoració: 10
Rosa, és una història molt i molt real. Una amiga meva, en aparença feliç, casada i amb dos fills petits, va pujar al terrat , i s'hi va tirar.Mai havia donat senyals de cap classe. El cas és que un bon noi és va quedar sensa la seva estimada dona, i uns fillets sensa la mare, ves a saber que li devia pesar pel cap !.
Aquesta història està molt ben relatada,(com totes les que tu escrius).
Un petonet. Pilar -
Vaja[Ofensiu]Siena | 27-02-2006
Vaja, vaja...
Feia estona que llegia relats, però no m'acabava d'agradar cap i aquest, que m'ha encantat, m'ha deixat un regust trist... No es pot tenir tot, suposo.
Una frase m'ha impactat: ""Els vells monstres tornaven quan menys m'ho esperava i esgarrinxaven despietats la coherència i l'equilibri que havia aconseguit dins del meu cap després d'inacabables dies de lluites, tractaments, estudis i teràpies""
Sempre estem a mercé del vells monstres?
M'ha agradat llegitr aquest text, però m'ha deixat una mica "tocada"
siena -
la ment, sí, aquest misteri terrible i fascinant[Ofensiu]llu6na6 | 25-02-2006 | Valoració: 10
gràcies ROSASP per comentar-me amb tant dolçor i benenvolença com sempre.
Quin relat més viu i corprenendor.
Per desgràcia sé, en al pell de la meva filla, el dolor infinit que causa una malaltia mental, és de les coses pitjors que et poden passar, diria...
El suïcidi és també una porta que es tanca i que deixa l'entorn ple d'amargura i de foscor.
La avida, la mort, l'infantesa...
La vida pot tenir tots els colors de l'arc iris, fins i tot el negre més tenebrós i el dolor més immens. Però el llenguatge té màgia i és bàlsam i llum i camí per seguir endavant.
Agraïda de tot cor per la teva generosa perfumada amistat, ROSASP -
pobrets[Ofensiu]peres | 21-02-2006 | Valoració: 10
Rosa, aquest relat m'ha arribat molt endins. Pobra criatura... pobre pare... i pobra mare.
Destaco unes quantes frases:
1. «Tot l'entorn s'esvaïa, com si hagués de desaparèixer. Només quedava el banc on jo restava assegut...»
-És una experiència que segurament molts hem pogut passar en diversos moments i situacions de la vida, com si s'aturés el temps... En dues ratlles ho has sabut explicar perfectament.
2. «Camí cap a casa ens acompanyarien algunes paraules i somriures, d'altres llargs silencis que no gosava trencar...»
-Potser l'Andreu ja intuïa, amb aquella sensibilitat especial dels nens, que la seva mare "necessitava" silencis? Pobre Andreu, que ara potser es demanarà si no hauria hagut de parlar-li més, per animar-la, per espantar-li fantasmes... Pobre Andreu.
3. «El pare em va dir que la mare havia marxat molt lluny i que ja mai més tornaria. Em volia fer comprendre que ens havia deixat per sempre. Amb fermesa i claredat em va demanar ser valent, oblidar-la i començar de nou sense ella.»
-Entenc el pare. No sóc capaç de culpar-lo per intentar esborrar el passat, que a ells només els pot enterbolir el present i el futur. D'una banda, direu, potser convindria que ell es demanés si no té cap culpa en el que ha passat, no per desesperar-se, sinó per mirar de no repetir-ho, de ser més curós en pròximes relacions si n'hi ha, etc. Però potser ell no té cap culpa, potser la relació ha estat perfecta, almenys pel que ell pot recordar, potser simplement de vegades passen coses que són superiors a la nostra capacitat d'enteniment. Hi ha misteris, no tot són 2+2=4. Comprenc el pare.
4. «Tenia una expressió de llunyania del qui sembla enyorar un altre lloc, una fredor d'absència que es reflectia en els seus enormes ulls blaus, fins i tot quan semblava estar contenta.»
-Has sabut expressar perfectament allò que ens passa quan mirem fotografies de gent estimada, que som capaços de transcendir completament el que ensenya la imatge (freda, estàtica i sense cap mena de vida) aportant-hi, afegint-hi el record que en tenim. No us ha passat mai que mireu una fotografia, en un determinat moment, i us diu alguna cosa, us parla, us renya, us somriu? I la fotografia, evidentment, no renya, no parla, no somriu...
5. «Què passava pel seu cap? On era realment quan semblava estar a la nostra vora?»
-Aquesta, per mi, és "la" frase, la pregunta clau del relat. Tan senzilla com sembla, oi?
6. «El pare es va mantenir ferm, amb l'esguard d'una duresa marmòria. De tant en tant em passava la ma pels cabells i em regalava un lleu somriure, que es perdia sobtadament quan es trobava amb els meus ulls. Mai em va preguntar què sentia...»
-Ens falten dades, és clar, no sabem si la mare atribuïa cap culpa de la seva desgràcia al pare, ni si aquesta atribució podria ser objectiva, però en qualsevol cas el pare el que intenta és oblidar, i deu pensar que el fill també ha d'oblidar, perquè si és massa dolorós per al pare també ho ha de ser per al fill. I potser és per això que no li demana al fill com se sent. A tots dos els hauria anat bé un psicòleg, o almenys un bon amic o amiga que els rescatés del pou... I de grans sí, n'haurien d'haver parlat. No pot ser que el fill se n'assabenti per l'àvia. Aquí sí que falla el pare. Però se la devia estimar tant, que potser pensava, fins i tot passats els anys, que no seria capaç de tenir una conversa serena amb el fill sobre ella, perquè potser se li escaparia alguna cosa de la qual després es penediria... Vés a saber.
7. «Es va endurir amb el dolor d'una traïció que no va arribar a comprendre. Ella havia fugit amb la mort, sense donar cap explicació...»
-Això em sembla molt dur amb la mare, però ho entenc perquè suposo que aquí es reflecteix, com a pensament del fill, el que creu que pensa el seu pare sense que ho hagi dit. Però tots dos han de pensar que ella potser estava molt malalta (segur), amb aquella mena de malalties que no poden verbalitzar de cap manera i que el seu pitjor símptoma és que no tenen símptomes evidents més que per a la mateixa pacient, la qual s'ensorra en veure que ningú no veu el que ella veu amb tanta claredat, que s'està "morint", que no pot més, que no serveix per a res, que no es veu amb cor per fer res de bo, que ha arribat al punt final, que és evident que és així i que si ningú més ho veu vol dir que la cosa encara és pitjor, perquè amb una mica de companyia, amb una mà a la teva mà, un xic de "com-passió", ni que sigui sense paraules, encara potser... Però està tan malalta que no és capaç de demanar aquesta mà a la seva mà, i si la demana, no la sap demanar amb aquella urgència, amb aquella continuïtat... La mare devia necessitar hores de mà del pare... I ni ella era capaç de demanar-ho (i si hagués estat capaç no ho hauria fet perquè era intel·ligent i li hauria semblat que no podia ser, que el pare també havia de fer altres coses...), ni ell capaç d'adonar-se que aquella necessitat era peremptòria, una necessitat de vida o mort, perquè és impossible adonar-se'n en molts casos. La lliçó és clara: cal demanar ajuda quan se'n necessita, sense pensar mai que no és tan urgent ni important...
8. «Gairebé sempre s'intenta enterrar profundament tot allò que s'escapa a la comprensió.»
-Aquesta és l'altra clau de volta del relat, per mi. Enclou tanta veritat...! Tot i que jo no sóc partidari d'enterrar els misteris, sinó de mantenir-los a la superfície. De fet, però, m'hauria agradat que aquesta frase clogués el relat, potser reordenant una mica les frases dels dos últims paràgrafs.
Perdona, em penso que m'he enrotllat més del compte. Però mira, em venia de gust. -
sensibilitat[Ofensiu]qwark | 20-02-2006
Un relat ple de sensibilitat, que dibuixa amb cura la silueta dels sentiments, amb un detall admirable. Ànimes fràgils que es trenquen i la vida mateixa, que reneix a partir de les il·lusions esmicolades. Crueltat i bellesa, un altre cop, la grandesa de la vida.
-
el vam llegir [Ofensiu]jaumesb | 20-02-2006 | Valoració: 10
ahir, el meu amor i jo, i ens va agradar molt
hi ha una tècnica narrativa que enamora, una manera distant i propera de tractar el que és trascendent com si fos quaotidià i un amor de mare que enamora
felicitats rosa i besa el teu cel, el meu amor hi ve i em fa il·lusió que el trobi besat
jo besaré el meu i que els besos es trobin
una abraçada -
no sé com dir-ho [Ofensiu]mjesus | 20-02-2006
no he pogut estar-me, m'agradat molt com està escrit. Fa uns dies, vaig llegir un comentari d'un altre text que la prosa poètica no li aportava res (o alguna cosa semblant) doncs jo crec que fan que els textos tinguin vida (plens d'imatges) i sensiblitat: sentiments, sense oblidar la duresa de les paraules o els fets.
La història ens vas portant al desenllaç amb un calfed al cos, i un nus a la gola com diuen per qui més avall.
Felicitats! et llegeixo.
mjesus. -
Abandonament[Ofensiu]Carles Malet | 19-02-2006
Fa un parell d'anys, la mare de la nostra filla gran no va poder anar-la a recollir a l'escola. Va deixar encarregat l'oncle, que per un desafortunat descuit, va arribar-hi gairebé una hora tard. M'expliquen que l'Helena la van trobar en un racó de la classe, plorant, impotent, desvalguda. I durant molt de temps la nena ha necessitat que sa mare li repeteixi una dotzena de vegades a quina hora la vindrà a buscar cada dia a l'escola.
Què pot haver-hi pitjor que sentir-se abandonat per la mare quan ets nen?
Felicitats Rosa. Els teus relats ja fa temps que per a mi són garantia de qualitat.
Carles
-
Rosa/Andreu...[Ofensiu]cassigall blau | 18-02-2006 | Valoració: 10
...un relat poètic que casi m'ha fet obrir les aixetes del pot que guardo dins del cor.
L'he tingut d'imprimir i emportar-me'l davall del meu salze.
Es llarguissim, però l'he trobat curt i l'he llegit un munt de vegades seguides.
Un epíleg enganxador per una nove·la que descrivis la vida de la mare de l'Andreu...
Quan escriuràs un llibre, maca?
Una abraçada
pere -
un nus...[Ofensiu]Capdelin | 18-02-2006
en la gola he tingut al llegir el teu relat, ple de detalls, de bellesa i de gran duresa ja que són protagonistes elements sagratsi maleïts: infant, mare, suïcidi, soga al coll... però tu has sabut disimular aquesta duresa (impossible disimular) millor, suavitzar, amb una infinita riquesa de llenguatge, de paisatge, de gestos i detalls... felicitats!!! a la fi estàs dalt del pòdium on sempre hauries d'estar.
ptons i una abraçada!
PD. ja t'ho he dit mil vegades, però els teus comentaris són poemes... estic segur que àdhuc quan compres en el supermercat ho has poèticament... je je -
Tot el que es sent[Ofensiu]Biel Martí | 17-02-2006
Tot el que es sent amb una pèrdua, molt ben trasmès a través d'un relat sòlid, construit amb claretat i amb un vocabulari quasi perfecte. El ritme és adequat, les descripcions justes i... què més dir del teu estil que no hagi dit ja. M'ha agradat molt, malgrat una frase complicada i llarga (la de la papallona i el capoll) que suposo necessària. La capacitat per fer-nos contagiar amb els sentiments d'abandó del noi i el pare, el millor.
Biel.
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de ROSASP Foto de perfil de ROSASP](/imatges_autors/34613.jpg?rnd=156872800)
312 Relats
1612 Comentaris
650603 Lectures
Valoració de l'autor: 9.79
Biografia:
Hola! Sóc la Rosa Saureu, una lleidatana somiadora de mena i una mica surrealista. Convertir allò que caço al vol en paraules és el més semblant a tenir ales. En el meu cas, escriure no és només una afició o una necessitat sinó una forma de sentir i veure la vida. Utilitzo la poesia, els contes i els relats curts per intentar expressar les petites i grans coses que omplen i buiden els dies.Vaig tenir la sort de ser escollida per a la plaquette "Singulars d'un Plural" a la ciutat de Girona, en què poetes inèdits vam compartir espai amb autors de renom. Formo part del llibre de relatsencatalà.com versió 2.0 i del primer llibre de poemes. També he guanyat el segon premi de poesia Seu Vella de Lleida-2008. Aquesta empenta, junt als vostres comentaris i continu suport, han estat un gran estímul per continuar endavant.
El meu repte personal és aprendre constantment a viure. M'agrada la música, l'art en general, somriure molt i estimar tant com pugui. Estic enamorada de la meva llengua i sé que el nostre vincle és cada cop més fort i ferm.
Respecte a vosaltres, sento que ens uneix un fil comú que m'agradaria sentir sempre proper.
Per si necessiteu quelcom, el meu correu és: rosasaureu@telefonica.net
Gràcies per tot!
Si voleu, també podeu visitar el meu bloc de videopoesia
![R en Cadena]( http://i101.photobucket.com/albums/m67/EmmaThessaM/jojaenformopart-focnegre.jpg )
El Vicenç Ambrós i Besa em va passar la cadena i jo l'he passat al Capdelin i a la gypsy
(fes clic a la imatge i descobreix què és "R en Cadena")