Cercador
El Baix empordà ja fa 15 anys (VIII)
Un relat de: Angelina Vilella RosEl Baix Empordà ja fa 15 anys (VIII)
És el capvespre, la gent ara surt a donar un vol; el carrer de Chopitea és un anar i venir sense presses, en arribar al final, al Port Bo, el carrer està ple de vida, les paradetes d’abillaments, filigranes en pedres naturals i artificials, clauers... són la delícia de les adolescents... i potser no tan adolescents també, però el que em crida l’atenció, com cada dia que la veig, és una parada amb unes aquarel•les de vistes de la platja de Calella i el seu entorn. M’hi acosto, estan tan ben fetes..., em dirigeixo al jove que hi ha al davant, m’assabento que es diu Francesc Bordallo, que és nat a Barcelona però que actualment resideix a Torrent i que fa cinc anys que prop del Port Bo exposa la seva pintura; diu que a Calella la llum del carrer és diàfana, i que el blanc de les seves aquarel•les té una altra lluminositat.
--Sempre heu exposat a Calella?
--No, primer ho vaig fer a Llafranc. No havia pintat mai marines, i en veure la possibilitat, plàsticament, d’exposar diferents temes, allà les vaig començar. Un dia, passejant per Calella, em vaig adonar que els paisatges idonis per als meus pinzells eren aquí.
--Però, què és el que us agrada més de Calella?
--Com he dit abans, la llum especial que tenen les voltes; Calella, des del Sant Roc, sembla un pessebre vivent. Un poble dins un contorn de fantasia.
--Quin tipus de públic és el que us compra?
--D’aquí i d’allà. Els turistes s’emporten quadres petits, per comoditat de transport. Els anglesos són els més interessats i després venent els alemanys, holandesos... Els francesos toquen molt i compren poc.
--Quins comentaris us fan els turistes?
--En general, bons. S’estranyen, moltes vegades, que vengui aquesta pintura al carrer.
El fet que la gent que ve de vacances s’emportin trossets pintats, dels racons més bonics de la nostra terra, crec que és una manera de fer país, una propaganda completament directa.
En voler saber quin és el seu tros preferit de Calella em respon que el Camí de Ronda, anant cap al Golfet.
--Baixo fins al mar, on s’hi troba una petita piscina natural. Allà em sento privilegiat, es pot gaudir d’una vista de Calella extraordinària.
Té tota la raó, aquesta part de la Costa Brava no tothom pot gaudir-la i no m’estranya que les seves aquarel•les tinguin tanta llum i vida; no és el mateix copiar d’una postal el motiu que absorbir el paisatge per després reproduir-lo.
Li dic adéu tot donant-li la mà, desitjant-li bona sort, bona venda i que no decaigui la seva il•lusió.
Me n’hauria d’anar cap a casa, però la temperatura és agradable i un cafè amb llet a la terrassa del Gelpí m’atrau molt més, encara que avui m’estic passant en la passejada, però s’ha d’aprofitar els bons moments perquè penso que per desgràcia els dolents vénen sols.
És una terrassa privilegiada; durant la jornada el sol hi dóna de ple i als vespres i a la nit la fresqueta és un tonificant de la calor del dia. De lluny, des d’ enmig del mar, les illes Formigues a les nits et van picant l´ullet; si això ho gaudeixes amb una bona companyia ja no pots demanar res més. L’oloreta del cafè barrejada amb la salabror del mar dóna’n un sabor especial al moment; i ara el gaudeixo mirant cap a les illes Formigues, la passada tramuntana les ha deixades netes de calitx, imponderables, entreveig alguna vela que es gronxa aprofitant les últimes bufades del dia. Amb les dues mans agafo el got, m’agrada la caloreta que desprèn, un glopet del cafè amb llet i torno a mirar cap al mar, les Formigues. Tan absorta estic que no m’adono que m’estan saludant, fins que em toquen el braç.
--Hola Angelina, en què penses?
--Ah! Hola! Josep --contesto com despertant.
--Saps? Estaves rient sola --em diu divertit.
És en Josep Esteve i Gelpí, president de l’Associació de Veïns de Calella.
--Seu Josep, el cafè amb llet acompanyada l’assaboriré millor.
En Josep retira una cadira i seu al meu davant. no fa gaire em va dir que era president de l’Associació des del 1989, però que l’entitat havia nascut el 1961.
--Què et va motivar, Josep, a ser-ne el president?
--Més que motivar-me es va escaure que l’antic president va haver de marxar i amb presses es va buscar un substitut. Jo, interessat per tot el referent a Calella, i també com que havia estat secretari de la Junta anterior, va fer que m’hi trobés, sense buscar-ho.
Em diu que se sent satisfet de ser-ho, ja que li permet fer coses pel poble.
--L’Ajuntament de Palafrugell es preocupa, o més ben dit us soluciona els vostres problemes?
--Sí, suposo que com que tenen molts de problemes, a nosaltres ens queda la sensació que no se n’acaben de preocupar prou.
--Desgasta el fet de ser president? Us crea impotència?
--Desgast, no. Impotència, de vegades. Però l’experiència t’ajuda a suportar-ho. És molt important no estar sol, sentir-se raspallat per una Junta de companys.
En voler saber què voldria per Calella em contesta.
--La meva Calella utòpica ja no tornarà, i no la puc desitjar. Els meus avis, aquí, hi tenien l’hotel Gelpí, actualment ja ho veus, desaparegut. Aquest fet fa que els meus records infantils, els que marquen, siguin de vora mar, de Calella. De l’actual, m’agradaria que no es deteriorés massa.
Fa un respir profund i tot pensatiu continua dient-me que fa cinquanta anys era un poble pescador en què el visitant gaudia d’aquell ambient. Avui es concentra més en el que és la costa, però li manca la personalitat dels seus habitants.
Estic absorta en les seves explicacions i continuo volent saber coses i em diu que n’hi hauria moltes per explicar. Una de molt significativa diu que és els tràmits que va haver de fer l´Associació perquè arribés l’aigua potable a Calella. Per allà els anys seixanta, en aquella època, encara hi havia problemes de subministrament d’aigua al poble.
--Un altre també de significatiu va ser aconseguir el mirador de Sant Sebastià per a ús públic. Abans era privat, els calellencs no en podíem gaudir, era propietat d’una senyora marquesa, que no en recordo el nom, i que a més a més vivia a Madrid. El president de l´Associació en aquell moment li va fer una visita personal a fi de convèncer-la perquè fes una donació pública. Després de l’entrevista, va enviar un telegrama a l’alcalde de Palafrugell, el senyor Gich, que deia textualment: “La marquesa ha firmado. ¡Viva la marquesa!” Firmat, Antoni Rovira, president de l´Associació d´Amics de Calella.
--Ara doncs, us toca a vós treballar per Calella. Teniu una gran tasca a fer, i és difícil complaure tothom.
S’ha fet fosc, m’ha passat el temps sense adonar-me’n. Li allargo la mà i m’acomiado.
És el capvespre, la gent ara surt a donar un vol; el carrer de Chopitea és un anar i venir sense presses, en arribar al final, al Port Bo, el carrer està ple de vida, les paradetes d’abillaments, filigranes en pedres naturals i artificials, clauers... són la delícia de les adolescents... i potser no tan adolescents també, però el que em crida l’atenció, com cada dia que la veig, és una parada amb unes aquarel•les de vistes de la platja de Calella i el seu entorn. M’hi acosto, estan tan ben fetes..., em dirigeixo al jove que hi ha al davant, m’assabento que es diu Francesc Bordallo, que és nat a Barcelona però que actualment resideix a Torrent i que fa cinc anys que prop del Port Bo exposa la seva pintura; diu que a Calella la llum del carrer és diàfana, i que el blanc de les seves aquarel•les té una altra lluminositat.
--Sempre heu exposat a Calella?
--No, primer ho vaig fer a Llafranc. No havia pintat mai marines, i en veure la possibilitat, plàsticament, d’exposar diferents temes, allà les vaig començar. Un dia, passejant per Calella, em vaig adonar que els paisatges idonis per als meus pinzells eren aquí.
--Però, què és el que us agrada més de Calella?
--Com he dit abans, la llum especial que tenen les voltes; Calella, des del Sant Roc, sembla un pessebre vivent. Un poble dins un contorn de fantasia.
--Quin tipus de públic és el que us compra?
--D’aquí i d’allà. Els turistes s’emporten quadres petits, per comoditat de transport. Els anglesos són els més interessats i després venent els alemanys, holandesos... Els francesos toquen molt i compren poc.
--Quins comentaris us fan els turistes?
--En general, bons. S’estranyen, moltes vegades, que vengui aquesta pintura al carrer.
El fet que la gent que ve de vacances s’emportin trossets pintats, dels racons més bonics de la nostra terra, crec que és una manera de fer país, una propaganda completament directa.
En voler saber quin és el seu tros preferit de Calella em respon que el Camí de Ronda, anant cap al Golfet.
--Baixo fins al mar, on s’hi troba una petita piscina natural. Allà em sento privilegiat, es pot gaudir d’una vista de Calella extraordinària.
Té tota la raó, aquesta part de la Costa Brava no tothom pot gaudir-la i no m’estranya que les seves aquarel•les tinguin tanta llum i vida; no és el mateix copiar d’una postal el motiu que absorbir el paisatge per després reproduir-lo.
Li dic adéu tot donant-li la mà, desitjant-li bona sort, bona venda i que no decaigui la seva il•lusió.
Me n’hauria d’anar cap a casa, però la temperatura és agradable i un cafè amb llet a la terrassa del Gelpí m’atrau molt més, encara que avui m’estic passant en la passejada, però s’ha d’aprofitar els bons moments perquè penso que per desgràcia els dolents vénen sols.
És una terrassa privilegiada; durant la jornada el sol hi dóna de ple i als vespres i a la nit la fresqueta és un tonificant de la calor del dia. De lluny, des d’ enmig del mar, les illes Formigues a les nits et van picant l´ullet; si això ho gaudeixes amb una bona companyia ja no pots demanar res més. L’oloreta del cafè barrejada amb la salabror del mar dóna’n un sabor especial al moment; i ara el gaudeixo mirant cap a les illes Formigues, la passada tramuntana les ha deixades netes de calitx, imponderables, entreveig alguna vela que es gronxa aprofitant les últimes bufades del dia. Amb les dues mans agafo el got, m’agrada la caloreta que desprèn, un glopet del cafè amb llet i torno a mirar cap al mar, les Formigues. Tan absorta estic que no m’adono que m’estan saludant, fins que em toquen el braç.
--Hola Angelina, en què penses?
--Ah! Hola! Josep --contesto com despertant.
--Saps? Estaves rient sola --em diu divertit.
És en Josep Esteve i Gelpí, president de l’Associació de Veïns de Calella.
--Seu Josep, el cafè amb llet acompanyada l’assaboriré millor.
En Josep retira una cadira i seu al meu davant. no fa gaire em va dir que era president de l’Associació des del 1989, però que l’entitat havia nascut el 1961.
--Què et va motivar, Josep, a ser-ne el president?
--Més que motivar-me es va escaure que l’antic president va haver de marxar i amb presses es va buscar un substitut. Jo, interessat per tot el referent a Calella, i també com que havia estat secretari de la Junta anterior, va fer que m’hi trobés, sense buscar-ho.
Em diu que se sent satisfet de ser-ho, ja que li permet fer coses pel poble.
--L’Ajuntament de Palafrugell es preocupa, o més ben dit us soluciona els vostres problemes?
--Sí, suposo que com que tenen molts de problemes, a nosaltres ens queda la sensació que no se n’acaben de preocupar prou.
--Desgasta el fet de ser president? Us crea impotència?
--Desgast, no. Impotència, de vegades. Però l’experiència t’ajuda a suportar-ho. És molt important no estar sol, sentir-se raspallat per una Junta de companys.
En voler saber què voldria per Calella em contesta.
--La meva Calella utòpica ja no tornarà, i no la puc desitjar. Els meus avis, aquí, hi tenien l’hotel Gelpí, actualment ja ho veus, desaparegut. Aquest fet fa que els meus records infantils, els que marquen, siguin de vora mar, de Calella. De l’actual, m’agradaria que no es deteriorés massa.
Fa un respir profund i tot pensatiu continua dient-me que fa cinquanta anys era un poble pescador en què el visitant gaudia d’aquell ambient. Avui es concentra més en el que és la costa, però li manca la personalitat dels seus habitants.
Estic absorta en les seves explicacions i continuo volent saber coses i em diu que n’hi hauria moltes per explicar. Una de molt significativa diu que és els tràmits que va haver de fer l´Associació perquè arribés l’aigua potable a Calella. Per allà els anys seixanta, en aquella època, encara hi havia problemes de subministrament d’aigua al poble.
--Un altre també de significatiu va ser aconseguir el mirador de Sant Sebastià per a ús públic. Abans era privat, els calellencs no en podíem gaudir, era propietat d’una senyora marquesa, que no en recordo el nom, i que a més a més vivia a Madrid. El president de l´Associació en aquell moment li va fer una visita personal a fi de convèncer-la perquè fes una donació pública. Després de l’entrevista, va enviar un telegrama a l’alcalde de Palafrugell, el senyor Gich, que deia textualment: “La marquesa ha firmado. ¡Viva la marquesa!” Firmat, Antoni Rovira, president de l´Associació d´Amics de Calella.
--Ara doncs, us toca a vós treballar per Calella. Teniu una gran tasca a fer, i és difícil complaure tothom.
S’ha fet fosc, m’ha passat el temps sense adonar-me’n. Li allargo la mà i m’acomiado.
Comentaris
-
Transmissió[Ofensiu]Aleix de Ferrater | 28-02-2013 | Valoració: 10
Hola Angelina! Caram, abans que res, quina llàstima que passessis pel quiosc i estigués de vacances! Ara no en faré fins la segona quinzena d'agost, a veure si ens podem veure . Em faria molta il·lusió, clar que sí! Xerrar amb una admiradora de Calella, de la seva gent, de la seva ànima, de l'Hospitalet, tan gran i tan desconegut, però amb un centre tan bonic. T'he comentat que he llegit un llibre de memories de'n Joan Rius, on parla de l'Hospitalet dels anys 30? És una autèntica meravella. Et felicito pels teus escrits, sempre propers, sempre amb noms i cognoms, sempre amb un tarannà excelent. Encomanes bonhomia. Una forta abraçada i fins aviat Angelina!
Aleix
l´Autor
![Foto de perfil de Angelina Vilella Ros Foto de perfil de Angelina Vilella Ros](/imatges_autors/23909.jpg?rnd=149881214)
91 Relats
132 Comentaris
165116 Lectures
Valoració de l'autor: 9.58
Biografia:
Vaig néixer a Olesa de Montserrat l'any 1938.Des dels 3 anys visc a l'Hospitalet de Llobregat. Vaig passar part de la infància a Gratallops (Tarragona).
A l'Institut Maragall de Barcelona vaig fer el Batxillerat.
Dama de Creu Roja a l'Hospital de l'Hospitalet de Llobregat.
Diplomada en Infermeria a la Universitat de Barcelona.
Infermera voluntària als Jocs Paralímpics de Barcelona 1992.
He publicat tres llibres; Onades internes ( novel.la)1999 , presentat per Ignaci Riera.
Jo...també recordo (assaig,2000. Presentat per Josep Ma. Solias. Temps d'orquídies (novel.la)2007, 2. edició d'Onades internes i presentada per Dolors Millat a l'Ateneu Barcelonès.
He estat varis anys alumna de l'Escola de Narrativa de l'Ateneu Barcelonès.
Durant quatre anys vaig ser col.laboradora, del setmanari La Proa del Baix Empordà, fent entrevistes a més d'un centenar de Baix Empordanesos i els seus simpatitzants.
Vaig fer una ponència a la Universitat de Bella Terra, sobre el període americà de Ramon Vinyes, el dramaturg català universal(el sabio catalan que Garcia Marquez menciona a Cien Años de Soledad).
He publicat articles a diferents revistes.
Tinc varis relats a Relatsencatala.cat, amb el pseudònim d'ORCHID, he decidit deixar l'anonimat i donar-me a conèixer amb el meu nom Angelina Vilella Ros.
UN NADAL SENSE TU és l'escrit que més estimo, el trobareu al començament dels meus relats.
Tinc penjada en digital la meva novel·la TEMPS D'ORQUÍDIES, d'Angelina Vilella Ros, per mitjà d'Amazon i iTunesus la podeu descarregar:
www.neurosi.com/orquidies/
www.neurosi.com/angelinavilellaros
www.angelinavilellaros.net
www.escriptors.cat/autors/vilellaa
www.memoro.org/es-ca/testimone.php?ID=1242 (i després Angelina Vilella Ros)
Últims relats de l'autor
- Sanitaries al covit-19 coronavirus
- Per tornar a recordar la infància
- Un trosset de segle XX
- Som diferents! Capítol 6/1
- Som diferents! Capítol 5/4
- Som diferents! Capítol 5 / 3
- Som diferents! Capítol 5 / 2
- Som diferents! Capítol 5 / 1
- Som diferents! Capítol 4 / 4
- Som diferents! Capítol 4 / 3
- Som diferents! Capítol 4 (2)
- Som diferents! Capítol 4 / 1
- Som diferents! Capítol 3 / 4
- Som diferents! Capítol 3 (3)
- Som diferents! Capítol 3 ( 2 )