Cercador
Llista categories
Detall intervenció
Tren cap a Dinamarca - Carme Cabús (Fora de concurs)
Intervenció de: deòmises | 02-05-2009
El tren travessa la nit silenciosa i va deixant enrere estacions adormides, només desvelades pel xiulet de la locomotora i la lleu claror d'un llum que es mantené encès.
Per la breu obertura de la finestra l'Ulla sent l'olor dolcenca de l'herba humida. Asseguda tota sola al compartiment del vagó, s'imagina com, just una mica més enllà, les estacions donen pas als pobles pagesos. Corren els seus noms a la mateixa velocitat que corre el tren: Witennberge, Ludwigslust, Geesthacht. "Aquesta és la meva pàtria", pensa, amb un sentiment insospitat de tendresa. I al moment se sent revoltada per la sensació de fàstic que l'envaeix sempre al pensar en la violència de les faccions nazionalsocialistes, que hi campen amb total impunitat. "Només us aviva l'odi", pensa ara, amb el cor bategant-li de fúria. Se sent sollevada per la brutalitat de l'escamot nazi que dues nits enrere va assaltar la Kerze Cabaret i va arremetre contra tot el que va trobar al seu pas. Però per damunt de les taules i cadires estellades, del mirall i els vidres trencats, dels crits i els cops a ella i a les altres ballarines i als clients, l'Ulla sent l'espant per tot aquest terror que s'ha instaurat definitivament al seu país, un terror que creix cada dia i que sap que tindrà unes conseqüències atroces per a tots.
Es palpa els blaus de l'espatlla i fa un gemec de dolor. També la cara la duu senyalada, a tocar de l'ull dret. Però la Rosy i l'Astrud van rebre més de valent i van tacar l'escenari de sang. "Per què odien així?", preguntava gemegant la Rosy, asseguda al tamboret del camerino. "Ho odien tot", li havia respost l'Ulla, netejant-li les ferides de la cara i del coll. "S'ha acabat la festa", va dir l'Astrud amb el cap entre les mans. L'hemorràgia del nas ja se li havia tallat, però a les mans encara hi duia rastres de sang.
I l'Ulla pensa en la vida nocturna d'aquell any, quan amb la Rosy i l'Astrud feien de ballarines i només els interessaven els homes i la gresca, i no volien ser conscients de la crueltat que s'anava congriant al carrer. Aquell era un món de festa provocada, de diners que es bescanviaven per una realitat il·lusòria, fora de la indiscreció de la llum del dia, dins el celler que un dia havia estat el que avui era la Kerze Cabaret, en un soterrani sota del pla del carrer. Però ara el globus havia esclatat per sempre.
"No puc fer res més que fugir", pensa l'Ulla. I es pregunta com ha pogut ser tan frívola mentre rememora la darrera conversa amb la Margalit, la seva millor amiga, amb qui havia treballat durant anys a la fabriqueta de pells. "Mal temps per als jueus", sent que li diu la seva amiga, i torna a veure-la asseguda davant per davant de la taula del menjador de casa d'ella. Totes dues estan trasbalsades, i durant tota la conversa l'Ulla sent clavada la mirada de brasa de la Margalit,. "No n'hi ha per tant, dona", se sent a si mateixa respondre-li, "tot aquest vandalisme no són més que fets aïllats que cometen uns quants brètols". La seva amiga s'ha estremit. "Fets aïllats? Que atemptin contra els nostres barris, contra els nostres comerços, que arremetin contra les persones, que humiliïn públicament el rabí, són fets aïllats? Qui creus que els dóna oxigen? Que no veus que ens van estrenyent el cèrcol?". Ella ha respirat nerviosament. "Però si no heu fet cap mal, com voleu què us passi res?", li ha respost volent aparentar normalitat. Però en aquest cas tampoc no ha pogut amagar el seu neguit. "Escolta, Ulla, l'Adam i jo marxem", li diu sense cap inflexió la Margalit, i l'Ulla, en sentir-la, nota com dins seu es trenca alguna cosa. Pensa en l'Adam, que sovintejava la cantina del carrer de la fabriqueta i amb qui també havia passat tan bones estones. I mentre respon a la Margalid, els llavis li tremolen bruscament. "Marxar? Però, ...què dius?" La Margalit s'ha quedat callada, amb els ulls negats de llàgrimes però amb una fermesa impertorbable. "Vols dir que no us precipiteu?", li ha preguntat després l'Ulla. La Margalit no ha dit res, però amb l'expressió de la mirada ja li ha respost. "Mare de Déu... i on penseu anar", li ha preguntat l'Ulla en veure la seva resolució.
Una ràfega d'aire humit penetra ara dins el compartiment del vagó. "L'Elba deu ser a prop", es diu per a si l'Ulla, i imagina el dens torrent del riu enmig de la negror impenetrable. "Aviat serem a Hamburg", pensa en un sospir, i sap que en aquesta estació el tren farà l'última parada en terra alemanya i que membres uniformats de les SS passaran els controls com si el seu país fos ocupat pels enemics.
Dinamarca cada cop és més a prop i cada vegada desitja amb més força arribar-hi. La Margalit i l'Adam ja són a Copenhagen, i ella pensa en estrenar en aquesta nova ciutat una vida diürna, on pugui sentir la llum del dia mentre ofereix tota l'ajuda possible. Enrere queda la vida nocturna de la Kerze Cabaret de Berlín, i enrere totes les seus enganys, febleses i covardies
El tren minva bruscament la velocitat i el vagó s'il·lumina per la nova llum que entra de l'estació. Hamburg. Just acaben de frenar les rodes del tren i per les portes obertes bruscament s'enfilen els controls de les SS. L'aire que entra porta pudor de carn cremada. "Tothom a terra", criden vagó per vagó, compartiment per compartiment, els esbirros uniformats. Els pocs viatgers del tren, desorientats, baixen feixugament a l'andana amb les seves maletes i pertinences. Un home d'expressió fastiguejada fa fila darrere de l'Ulla. "Sap què és aquesta pudor?", li pregunta. "No", li respon ella, lacònica, sense voler donar confiances a ningú. "Ve de Neuengamme", continua dient l'home, "un camp de concentració a prop d'aquí. La carn que s'hi cou és humana". Ella té un trasbals tan gran que per un moment s'ha d'agafar a l'home. Ara les seves ànsies de fugir se li fan indominables. I quan un uniformat de les SS se li acosta per regirar les seves pertinences, l'Ulla es fixa en el rellotge que porta al canell. Un rellotge que abans ja ha vist molts cops, perquè és el rellotge de l'Adam, amb les seves inicials marcades i l'om gravat del gremi dels fusters. De cop, sent l'horror com la colpeja, però clou els ulls per no donar a conèixer allò que sent.
Quan torna a pujar el vagó i el tren reprèn el viatge cap a Copenhagen, esclata en un plor sord que no s'estroncarà mai.
Perquè m'has avisat que hi havia 1116 paraules, Carme, que si no, ni me n'adono! Sense comptador no hauria sabut que sobrepassaves el lími màxim permès. Sembla molt reglamentari tot això i no m'agrada. Un relat dur, punyent, amb (un cop més) la temàtica dels nazis present. I amb un final inesperadament esperat, la desgràcia no de ser enxampada, sinó de trobar un indici tan clar que el lector ja pot reconstruir els forats que deixes perquè s'omplin amb els detalls que deixes per aquí i per allà. Un relat que, de no ser que m'avisaves i que el presentaves fora de concurs (mitjançant el correu), hagués estat el candidat a endur-se el Repte vigent.
Gràcies, Carme, per l'esforç i per les ganes que hi poses als teus escrits. Rovellada? Doncs que Déu ens salvi quan greixis la maquinària prosista!!
d.
Respostes
-
El preu de la veritat - gypsy
deòmises | 02/05/2009 a les 16:20
Comença la participació amb un relat contundent, visceral, zíngar 100%. Enmig de la desesperació i amb un punt de (diria) masoquisme. La dona, des del començament, ja ofereix indicis d'allò que o vol creure. Perquè així la veig: autoenganyant-se per no veure la realitat que l'envolta. Ens dónes tants detalls que es fa previsible que l'home tingui una amant. Aquesta previsió no li treu mèrits al relat, gypsy, ans al contrari: el lector nota el patetisme de la dona enganyada quan descobreix el que sap que descobrirà. Les paraules clau ben col·locades, l'extensió correcta. I la darrera frase? G-E-N-I-A-L. De veres, un relat digne de tu, del teu estil, que pocs no saben valorar però que aquells que saben llegir i ser sensibles aplaudeixen. Gràcies per la teva aparició, grata sopresa per a tothom, sobretot per al proposador del Repte.
d.
-
Data de caducitat - nuriagau
deòmises | 02/05/2009 a les 16:24
Aquest discurs és el que voldria dir la protagonista del relat a en Ricard, oi? Totes les paraules que no sap abocar enlloc, no les sap encabir en cap conversa i enmig de la vigília les deixa anar, ja sigui en la ment o xiuxiuejant-les. Potser així es treu el pes de damunt, l'angoixa de saber que la data de caducitat ja s'ha sobrepassat. Com la gypsy, el teu relat també és cru, nu, visceral, patètic però pel patetisme vital que l'impregna, aquest discurs que no es deixa fins al final. I la lucidesa que confereix la nit, que no pot donar-se en cap més circumstància. Així és la nit, una obertura a les portes del deliri i de la claredat, alhora. Paraules clau ben col·locades, extensió també correcta. Gràcies, Núria, pel teu relat.
d.
-
La sireneta del mar - mei__
deòmises | 02/05/2009 a les 16:35
Per fer un comentari a un relat d'un Repte Clàssic cal, primerament, vestir-se còmode, amb un refresc o una infusió al costat. Engegar l'ordinador i esperar que el programa es carregui. Entrar a la pàgina del fòrum de Relats en català i buscar el post (tot seguint els enllaços) del Repte vigent. Si ets jutge, saps que, després d'aquest comentari, que començaràs un cop tinguis la connexió i el relat ja llegit, hauràs de sacrificar relats dignes i bons per guanyar i escollir-ne un o, a molt estirar, dos relats guanyadors, que haurà/an d'escollir tema per a la següent proposta.
Mentrestant, si no ets un veí de Bonretorn, podràs gaudir de les històries de la mei__, que reflecteixen el quefer dels bonretornaires, amb una exactitud cinematogràfica, que fan que el lector imagini fins i tot el cuc de terra travessat pel fil, o la correguda del Lluís de Bava, o la sèquia... Aquesta és la capacitat descriptiva de la mei__, que centra la seva producció prosista en Bonretorn, un poble imaginari que és real com la vida mateixa, sols imaginari en el nom. Si no, pregunteu-li-ho a ella. I aquest relat, entre broma i observació, és un bon treball dins de la línia meística. La facilitat amb què es llegeix no és fidel a la llargada del relat, que en cap moment es fa pesat o feixuc, és àgil en la lectura gràcies a aquesta prosa fresca i desenfadada. Les paraules clau discretes, l'extensió correcta. Gràcies, mei__!
d.
-
El Comte - Vladimir
deòmises | 02/05/2009 a les 16:59
Gir imprevist i imprevisible. Bé, un engany des del començament, en què el Comte no és El Comte que tot lector imaginaria. Si ha estat lector també de Bram Stoker o cinèfil seguidor de les diverses versions del "mite-llegenda" transilvànic. Breu relat que, no per breu, deixa de sorprendre. A més, les paraules clau hi han estat col·locades a la perfecció. Gràcies, Vladimir, per la teva petita però gran aportació.
d.
-
Comiats de nocturna felicitat - darkman
deòmises | 02/05/2009 a les 17:00
L'home-llop que somriu en ser travessat per una bala de plata. Així és com se'ns ha informat que cal matar els licantrops, amb bales de plata. Això acabarà amb la seva vida i li retornarà l'aparença humana. Però aquí indagues en el pensament de l'home-llop i l'alliberes de la pseudoimmortalitat (encara que sigui difícil de matar...) amb la bala que li ofereix la felicitat de morir. Paraules clau? N'hi havia? Gràcies, Ferran, per la teva aportació.
d.
-
Pastilles de menta - Sangifetge
deòmises | 02/05/2009 a les 17:02
Amb el punt de vista del borratxo, racista i masclista. Una perla d'individu, realment. Amb una estupidesa psicològica i de parer que frega l'absurd, amb un menyspreu que ajuda a trobar-lo simpàtic, encara que hagi intentat abusar de la seva pròpia filla, que titlli de sudaca i poni paio al seu company de feina, la sorna amb què explica la imatge de la seva filla deixant-se magrejar és de pel·lícula. Potser per la dificultat que costa posar-se en la pell despectiva d'un personatge com el del relat és la clau d'agradar i de valorar el teu relat. Potser algú no combregui amb la decisió o que pugui agradar una cosa desagradable. Però per això està la literatura, per imaginar i plasmar tot l'impossible o el difícil d'imaginar... Gràcies, Sangifetge, per les teves pastilles rodoladores.
d.
-
Escullera de ponent - Dolça Parvati
deòmises | 02/05/2009 a les 17:18
Un nou relat visceral. I amb un començament rotund. Era morat. I prou, i si ho entens bé, i si no, segueix llegint. I no te'n penediràs, perquè aquesta prosa és collonuda, perdó als puristes i als lletraferits o als lletrafolls, que tant se me'n dóna. Perquè quan la merda apareix a la literatura i no te n'has adonat fins que rellegeixes el relat per tercera vegada és que la tifa ha estat posada amb bon gust. Un gust dolç i pervers que surt d'uns dits menuts i amb posat fràgil, d'una mirada que és del color de la mar que ens narra la protagonista d'aquesta història visceral o vivencial.
I no indagaré si l'escullera existeix o no, si el paraigües és morat, verd o fúcsia, perquè has creat Literatura, DP, un relat fi, greu però ingràvid alhora, sense pes, sense escletxes. On sembla no succeir-hi res, però que, en llegir-lo de nou, el lector s'adona que, realment, la decisió final és el que realment succeeix. Un canvi vital? A la merda, un relat de Collons!
d.
PS: paraules clau??
-
Tren cap a Dinamarca - Carme Cabús (Fora de concurs)
deòmises | 02/05/2009 a les 17:25
El tren travessa la nit silenciosa i va deixant enrere estacions adormides, només desvelades pel xiulet de la locomotora i la lleu claror d'un llum que es mantené encès.
Per la breu obertura de la finestra l'Ulla sent l'olor dolcenca de l'herba humida. Asseguda tota sola al compartiment del vagó, s'imagina com, just una mica més enllà, les estacions donen pas als pobles pagesos. Corren els seus noms a la mateixa velocitat que corre el tren: Witennberge, Ludwigslust, Geesthacht. "Aquesta és la meva pàtria", pensa, amb un sentiment insospitat de tendresa. I al moment se sent revoltada per la sensació de fàstic que l'envaeix sempre al pensar en la violència de les faccions nazionalsocialistes, que hi campen amb total impunitat. "Només us aviva l'odi", pensa ara, amb el cor bategant-li de fúria. Se sent sollevada per la brutalitat de l'escamot nazi que dues nits enrere va assaltar la Kerze Cabaret i va arremetre contra tot el que va trobar al seu pas. Però per damunt de les taules i cadires estellades, del mirall i els vidres trencats, dels crits i els cops a ella i a les altres ballarines i als clients, l'Ulla sent l'espant per tot aquest terror que s'ha instaurat definitivament al seu país, un terror que creix cada dia i que sap que tindrà unes conseqüències atroces per a tots.
Es palpa els blaus de l'espatlla i fa un gemec de dolor. També la cara la duu senyalada, a tocar de l'ull dret. Però la Rosy i l'Astrud van rebre més de valent i van tacar l'escenari de sang. "Per què odien així?", preguntava gemegant la Rosy, asseguda al tamboret del camerino. "Ho odien tot", li havia respost l'Ulla, netejant-li les ferides de la cara i del coll. "S'ha acabat la festa", va dir l'Astrud amb el cap entre les mans. L'hemorràgia del nas ja se li havia tallat, però a les mans encara hi duia rastres de sang.
I l'Ulla pensa en la vida nocturna d'aquell any, quan amb la Rosy i l'Astrud feien de ballarines i només els interessaven els homes i la gresca, i no volien ser conscients de la crueltat que s'anava congriant al carrer. Aquell era un món de festa provocada, de diners que es bescanviaven per una realitat il·lusòria, fora de la indiscreció de la llum del dia, dins el celler que un dia havia estat el que avui era la Kerze Cabaret, en un soterrani sota del pla del carrer. Però ara el globus havia esclatat per sempre.
"No puc fer res més que fugir", pensa l'Ulla. I es pregunta com ha pogut ser tan frívola mentre rememora la darrera conversa amb la Margalit, la seva millor amiga, amb qui havia treballat durant anys a la fabriqueta de pells. "Mal temps per als jueus", sent que li diu la seva amiga, i torna a veure-la asseguda davant per davant de la taula del menjador de casa d'ella. Totes dues estan trasbalsades, i durant tota la conversa l'Ulla sent clavada la mirada de brasa de la Margalit,. "No n'hi ha per tant, dona", se sent a si mateixa respondre-li, "tot aquest vandalisme no són més que fets aïllats que cometen uns quants brètols". La seva amiga s'ha estremit. "Fets aïllats? Que atemptin contra els nostres barris, contra els nostres comerços, que arremetin contra les persones, que humiliïn públicament el rabí, són fets aïllats? Qui creus que els dóna oxigen? Que no veus que ens van estrenyent el cèrcol?". Ella ha respirat nerviosament. "Però si no heu fet cap mal, com voleu què us passi res?", li ha respost volent aparentar normalitat. Però en aquest cas tampoc no ha pogut amagar el seu neguit. "Escolta, Ulla, l'Adam i jo marxem", li diu sense cap inflexió la Margalit, i l'Ulla, en sentir-la, nota com dins seu es trenca alguna cosa. Pensa en l'Adam, que sovintejava la cantina del carrer de la fabriqueta i amb qui també havia passat tan bones estones. I mentre respon a la Margalid, els llavis li tremolen bruscament. "Marxar? Però, ...què dius?" La Margalit s'ha quedat callada, amb els ulls negats de llàgrimes però amb una fermesa impertorbable. "Vols dir que no us precipiteu?", li ha preguntat després l'Ulla. La Margalit no ha dit res, però amb l'expressió de la mirada ja li ha respost. "Mare de Déu... i on penseu anar", li ha preguntat l'Ulla en veure la seva resolució.
Una ràfega d'aire humit penetra ara dins el compartiment del vagó. "L'Elba deu ser a prop", es diu per a si l'Ulla, i imagina el dens torrent del riu enmig de la negror impenetrable. "Aviat serem a Hamburg", pensa en un sospir, i sap que en aquesta estació el tren farà l'última parada en terra alemanya i que membres uniformats de les SS passaran els controls com si el seu país fos ocupat pels enemics.
Dinamarca cada cop és més a prop i cada vegada desitja amb més força arribar-hi. La Margalit i l'Adam ja són a Copenhagen, i ella pensa en estrenar en aquesta nova ciutat una vida diürna, on pugui sentir la llum del dia mentre ofereix tota l'ajuda possible. Enrere queda la vida nocturna de la Kerze Cabaret de Berlín, i enrere totes les seus enganys, febleses i covardies
El tren minva bruscament la velocitat i el vagó s'il·lumina per la nova llum que entra de l'estació. Hamburg. Just acaben de frenar les rodes del tren i per les portes obertes bruscament s'enfilen els controls de les SS. L'aire que entra porta pudor de carn cremada. "Tothom a terra", criden vagó per vagó, compartiment per compartiment, els esbirros uniformats. Els pocs viatgers del tren, desorientats, baixen feixugament a l'andana amb les seves maletes i pertinences. Un home d'expressió fastiguejada fa fila darrere de l'Ulla. "Sap què és aquesta pudor?", li pregunta. "No", li respon ella, lacònica, sense voler donar confiances a ningú. "Ve de Neuengamme", continua dient l'home, "un camp de concentració a prop d'aquí. La carn que s'hi cou és humana". Ella té un trasbals tan gran que per un moment s'ha d'agafar a l'home. Ara les seves ànsies de fugir se li fan indominables. I quan un uniformat de les SS se li acosta per regirar les seves pertinences, l'Ulla es fixa en el rellotge que porta al canell. Un rellotge que abans ja ha vist molts cops, perquè és el rellotge de l'Adam, amb les seves inicials marcades i l'om gravat del gremi dels fusters. De cop, sent l'horror com la colpeja, però clou els ulls per no donar a conèixer allò que sent.
Quan torna a pujar el vagó i el tren reprèn el viatge cap a Copenhagen, esclata en un plor sord que no s'estroncarà mai.
* * *
Perquè m'has avisat que hi havia 1116 paraules, Carme, que si no, ni me n'adono! Sense comptador no hauria sabut que sobrepassaves el lími màxim permès. Sembla molt reglamentari tot això i no m'agrada. Un relat dur, punyent, amb (un cop més) la temàtica dels nazis present. I amb un final inesperadament esperat, la desgràcia no de ser enxampada, sinó de trobar un indici tan clar que el lector ja pot reconstruir els forats que deixes perquè s'omplin amb els detalls que deixes per aquí i per allà. Un relat que, de no ser que m'avisaves i que el presentaves fora de concurs (mitjançant el correu), hagués estat el candidat a endur-se el Repte vigent.
Gràcies, Carme, per l'esforç i per les ganes que hi poses als teus escrits. Rovellada? Doncs que Déu ens salvi quan greixis la maquinària prosista!!
d.
-
Moltíssimes gràcies, deo, i felicitats al/la guanyador/a
Carme Cabús | 03/05/2009 a les 14:18
Moltíssimes gràcies, deo, per la valoració del meu repte, per haver-lo publicat, pel teu comentari i pels ànims que em dónes.
De debò que això m'ha ajudat molt perquè em trobo en un moment en què he perdut agiilitat i espurna, i estic rovelladissima. Però gràcies a tu em sento una mica més segura.
Un petó molt dolç, amic meu.
Ets imprescindible, com els alres amics de Relats, entre els quals s'hi compte els GUANYADORS.
PER MOLTS ANYS, SANGUI I DOLCÍSSIMA!
Respon a aquesta intervenció
Nous recomanats editora
Últims comentats
- La jugada inesperada (2 comentaris)
- Breu endevinalla de similituds (1 comentaris)
- Compte amb el sol! (3 comentaris)
- I és aleshores... quan tot passa (7 comentaris)
- Miro l' esperança (2 comentaris)
- Miro el cel (2 comentaris)
- Diàleg fictici amb Versaleta. (2 comentaris)
- Llavor (2 comentaris)
- Reivindicació (4 comentaris)
- MIGDIADA (3 comentaris)
Nous més llegits
- MIGDIADA (1007 lectures)
- Llavor (580 lectures)
- POEMA HUMITÓS (424 lectures)
- La sal atrapada en la memòria (360 lectures)
- VERGONYA DE POLÍTICS (355 lectures)
- DARRERS DIES (238 lectures)
- En directe des de la plaça de Sant Sebastià (204 lectures)
- A LA DERIVA (190 lectures)
- INTERVENCIÓ ANAMÒRFICA (176 lectures)
- Amb ganes de CONVERSAR (166 lectures)
Nous més comentats
- La sal atrapada en la memòria (13 comentaris)
- A LA DERIVA (13 comentaris)
- El bes (9 comentaris)
- L’estel petit i llunyà (7 comentaris)
- I és aleshores... quan tot passa (7 comentaris)
- d'avui i d'ahir (7 comentaris)
- Amb ganes de CONVERSAR (6 comentaris)
- Terra estimada (5 comentaris)
- Vint nanoocurrències sobre GARGOTS. (5 comentaris)
- En directe des de la plaça de Sant Sebastià (5 comentaris)
Nous més votats
- A LA DERIVA (Agrada a 3 relataires)
- POEMA HUMITÓS (Agrada a 3 relataires)
- Amb ganes de CONVERSAR (Agrada a 2 relataires)
- I és aleshores... quan tot passa (Agrada a 2 relataires)
- El bes (Agrada a 2 relataires)
- DARRERS DIES (Agrada a 2 relataires)
- Ara que tinc mig segle i tres lustres (Agrada a 1 relataires)
- Vint nanoocurrències sobre GARGOTS. (Agrada a 1 relataires)
- Reivindicació (Agrada a 1 relataires)
- Miro l' esperança (Agrada a 1 relataires)