Cercador
L’encarregat
Un relat de: Carles FerranEs fixa en la Pepi, a la segona fila, a menys de sis metres: Un tros de dona, a prop dels quaranta. Vinclada sobre la feina, l’escot deixa veure a pler els seus pits, enfundats en uns sostenidors mínims, que donen accés quasi il•limitat als turons turgents i a la vall que s’estén fins l’estómac. “Una mica més!”, prega mentalment. Com si l’hagués sentit, la dona fa un moviment i la vista des de l’escot arriba a les calces, que d’altra banda es transparenten prou sota la bata. Assegut al despatx, en Vicente imagina el que li farà -ai, si es deixés!- quan pleguin: Com l’estirarà sobre la taula i li descordarà els quatre botons, i li lleparà els pits mentre li treu els sostenidors i les calces. Després s’asseurà amb el seu cap entre les cames i...
Un esgarip descontrolat trenca la monòtona lletania de les màquines. Trenta parells d’ulls es giren cap al despatx de l’encarregat, espatarrat rere la taula amb una mà dins dels pantalons, que de sobte s’adona de la situació i fuig, el més ràpid que li permet un posat digne, cap el lavabo que usa en exclusiva, barrinant com s’ho farà per dissimular l’empastifada al voltant de la bragueta.
Trenta dones, meitat enriolades, meitat indiferents, tornen a la feina.
Comentaris
-
Ai, la luxúria!!![Ofensiu]Materile | 06-11-2012 | Valoració: 10
Caram Carles!, Això sí que és una ment "calenturienta", pobre Vicente, quin tip de deshidratar-se (per dalt i per baix); a veure què dirà la seva dona...
Bé, un relat molt ben estructurat i ben teixit. Crec que no es fàcil ser tan gràfic. Felicitats.
Materile -
Imaginació al poder[Ofensiu]Galzeran (homefosc) | 28-10-2012
al poder tenir una escorreguda com la del protagonista, que als 53 potser ja no és tan com ell somia, que tot és un pensament interior, i ja sabem que del dir al fer, hi ha camí per anar tirant. De més mascles han patinat alguna que altra nit. Potser a aquest personatge li cal una mica de modèstia, i el seu "accident" potser el torna al seu veritable status social de cinquantenari imaginatiu i sobradet.
Força ocurrent el relat i prou visual.
Ferran -
Luxúria laboral[Ofensiu]Aleix de Ferrater | 25-10-2012 | Valoració: 10
Un magnífic retrat en sépia d'aquestes petites situacions amagades de la vida. La veu baixa no es pot escoltar sempre, però parla. Els ulls escrutadors de'n Vicente no són captats per les noies, en principi, però no paren de caçar. Tot un reguitzell de petits detalls boníssims, precisos i apropadors. M'ha encantat la grandiositat de les petiteses. Una forta abraçada Carles!
Aleix
-
La vista i la imaginació[Ofensiu]aurora marco arbonés | 24-10-2012 | Valoració: 10
Les dues capacitats, la física i la mental, s'agremien per a construir un relat de pulsió eròtica molt ben cohesionat. L'ambient és ideal: la calor ajuda a fomentar l'escalf dels sentits, i la roba breu i portada amb certa negligència acaba de reblar el clau (ep, no he dit sense mala intenció!) de la situació.
El que contes deu de ser una cosa que passa sovint en molts llocs de treball, però el mèrit rau en COM ho expliques. Mirada a mirada, pensament a pensament fins arribar a la situació límit, en aquest cas força compromesa.
S'ha de reconèixer que tens molta traça en escriure relats eròtics. Toreroooooooo!!!! -
la luxúria[Ofensiu]Lavínia | 23-10-2012
d'aquest relat té un significat tan denotatiu com ben descrit, Carles. En Vicente té la sensibilitat a flor de pell. No ho pot dissimular, com tampoc dissimulen les dones el somriure final.
Què hi anem a fer!
M'ha agradat, Carles. -
En blanc i negre[Ofensiu]rautortor | 20-10-2012
En Vicente es podria dir fàcilment Larry i la Pepi, Anita, una morenassa d’origen llatí que treballa en una planta classificadora de queviures. La descripció que ens fas de l’escena està plena de primeríssims plans dignes del millor Orson Wells. Per exemple, les temples i el mocador, la suor de les aixelles, el ventilador, les bates mig obertes, l’escot de la Pepi –o Anita, com vulguis–, els pits suats, el tràveling fins a les calces i la bata que les deixa entreveure, els botons, els pits nus, la roba interior per terra... i l’empastifada de la bragueta.
Has fet servir magistralment aquests plans per ordir un argument carregat de sensualitat i neorealisme fàcilment imaginable pels qui vàm néixer i créixer amb el cinema negre, americà, sobretot.
Certament, un gran homenatge a aquelles pel•lícules i a tot el que es deia i insinuava en elles. Escenes, per descomptat, mai tan atrevides com les teves, ja que s’imposava la mà protectora –qui sap si passant per la bragueta també– del censor. Segons ells, tot això no tan sols era atrevit i sensual –oh, què dius?– sinó que era més aviat impúdic, procaç, irreverent, immoral i pecaminós –santa paraula!
Gràcies per l’escena i l'escenari. Resto a l’espera del final de l’argument. Quan arriba el xicot de l’Anita i...
Raül
-
Més social que eròtic?[Ofensiu]Atlantis | 20-10-2012
Molt ben relatat amb tots els detalls que recreen l'ambient, com si et trobessis entremig d'aquestes dones, que s'enriolen o callen.
Abraçada -
Molt visual, [Ofensiu]allan lee | 20-10-2012
tan versemblant, que crec que tots tenim imatges d'aquest tipus, records de luxúria d'altri. El contrapunt de les dones que ignoren l'encarregat, carregades de feina, cansament i calor, fa un quadre completament acabat: no hi manca res; veiem les dones treballant sobre les taules, la calor que qualque soroll metàl·lic de màquines o esparsos ventiladors fa més insuportable. Un magnífic retrat a llapis, pintat amb fina aquarel·la. Que bé! Quanta- i que bona- competició en aquest darrer concurs!!
Una abraçada
a -
molt bo carles...[Ofensiu]joandemataro | 19-10-2012 | Valoració: 10
caram no sabia que també tocaves l'eròtica !
ben trenat i treballat ,com és d'esperar en tu
felicitats !
joan
Valoració mitja: 10
l´Autor
34 Relats
394 Comentaris
52890 Lectures
Valoració de l'autor: 9.88
Biografia:
![](https://lh6.googleusercontent.com/-EE13BsBmCLw/USazbRHSZGI/AAAAAAAABUk/Ga9r6lJr69w/s144/Bastidor.jpg)
Carles Fernández Serra (Barcelona, 1948). Llicenciat en Medicina. Especialista en Cirurgia Plàstica. Poeta i músic per vocació. Resident a Reus, Lleida i de nou a Barcelona. Gran part dels meus poemes acaben sent cançons.
Desitjo i agraeixo que em valoreu, però no em cal que em puntueu. Simplement, deixeu-me un comentari, bo o dolent. Això em fa millorar.
Si voleu escoltar cançons meves i del Raül Torrent (Rautortor), entre d'altres, aneu a Youtube Can64 Cantordelleida
Podeu saber més de mi a option=com_content&view=article&id=52&Itemid=222>Carles Ferran
Per si voleu contactar: fernandezserra@gmail.com
El dibuix és del genial Quino. L’aquarel•la meva.
Últims relats de l'autor
- La infància d’en N’Boo
- A vida o mort
- Un cop de sort
- M’hauré d’acostumar a la teva absència.
- Ràtzia
- Setembre
- Agost
- Hi ha vida intel•ligent, allà a fora.
- Depredadors
- Sota les pancartes (somni utòpic d’una migdiada de tardor).
- La juguesca.
- Sr. Jutge, vull que tanqui Relats en Català
- Cunyades
- Tenen vida les aranyes durant la vida?
- La taca vermella