Cercador
La nina interior
Un relat de: aurora marco arbonésLA NINA INTERIOR
El cor canta mentre gemega el cos.
Estructura de material caduc,
els ossos es lamenten del volum
feixuc i maldestre de la carn.
Els músculs, atrafegades eines,
rondinen massa sovint,
i li escatimen el goig
d'enfilar-se pels turons
i dansar saltironant.
La pell és de terra bruna
i la cruel sequera l'estria.
És el ventre terreny erm
on la llavor ja no hi creix.
Però canta un niu d'ocells,
de cascavells un sonall
que cada matí la crida:
la seva nina interior.
La nina és ben dintre seu.
Encara no l'ha perduda,
encara no l'ha oblidada,
mai no l'ha foragitada.
Més de mig segle desprès,
la nina li canta al cor.
Comentaris
-
Ni oblit ni pèrdua[Ofensiu]Unaquimera | 31-01-2011
La introducció que vas escriure per aquesta obra teva ja m’havia preparat per al què podia trobar a dins, però tot i això cada frase, cada vers, cada estrofa, m’han impactat directament al cor.
He llegit el teu poema i en acabar, l’he tornat a començar, i en arribar al final, he tornat al començament, i l'he tornar a llegir...
I és que els teus versos són com una cançó de bressol, d’aquelles que es xiuxiuegen en moments de tendresa amb un mig somriure als llavis... somrient, si, malgrat la manca de presència, que no suposa oblit ni pèrdua.
Ets un tros immens de poetessa, Aurora!
T’envio una abraçada des del mig del cor meu,
Unaquimera
-
<
> | 08-01-2009 | Valoració: 10moltes gràcies aurora!
encara que ens topem amb gent d'aquesta mena al llarg de la nostra vida (parlo de l'intolerant cabrioles), tu i jo sabem (almenys ara) que el problema no és nostre sinó seu.
de nou, gràcies pel recolzament. sempre és bo saber que encara queda gent bonica al món.
així mateix, dir-te que he quedat de nou bocabadada amb el teu poema. i ja et ben asseguro que soc una lectora exigent. és ben cert que aquest sentiment (la nina interior) és la vida que crida dins d'un. és la voluntat de viure. i somriure. si no fos per ella.. el món no seria res. VIURE no tindria sentit.
recuperar-la desprès de travessar l'infern és senyal de grandesa humana. i tu posseeixes aquesta qualitat, de ben segur.
una abraçada molt forta -
La vida té experiències[Ofensiu]Queca | 15-12-2008 | Valoració: 10
realment dures de viure, i crec que una d'elles és la que tu tan bé descrius en aquest tresor de relat.
M'encisen els teus comentaris, i em fas més gran i perenne el meu somriure.
Gràcies de tot cor. -
Una poesia molt positiva[Ofensiu]Naiade | 12-12-2008 | Valoració: 10
Tots hem de conservar la nina que portem dins per poder ser feliços. Ho has retratat molt bé, encara que el cos és ressenti, perdi agilitat, ja no sigui tan tendre, i és comenci a rovellar, sempre hi ha quelcom que val la pena i ens fa vibrar. Que no la perdem mai.
Una forta abraçada
-
Gràcies defensor[Ofensiu]aurora marco arbonés | 30-11-2008
per la teva lliçó d'humilitat. Jo mai no he deixat els meus companys però si et fa feliç posar-me un 1, tot i que trobes el relat "meravellosament maco", jo també estic contenta. Petons
-
Gràcies defensor[Ofensiu]aurora marco arbonés | 30-11-2008
per la teva lliçó d'humilitat. Quin complexe deus de tenir a sobre , noi!
-
fonaments[Ofensiu]franz appa | 28-11-2008
Tot adult es basteix sobre els fonaments de l'infant que va ser. I d'aquesta base depèn la capacitat de generar imatges, discursos, emocions, sentiments, de construir formes per a la comunicació. Quan conservem l'infant -aquí representat per la nina- a dins, quan encara podem jugar, quan encara sentim el plaer de comunicar, el desig de comprendre... (cito a Bruno Munari, aproximadament) aquest infant ens dóna la mà i els nostres músculs destensats, els nostres ossos desgastats, la ostra pell esquinçada, recuperen vida, il·lusió i calor.
Em semblen senzillament immillorables les tres darreres estrofes. felicitats!
franz -
és el[Ofensiu]ANEROL | 27-11-2008 | Valoració: 10
que fa que sempre mantinguem la il·lusió i les esperances. M'has ben retractada
-
Tanta gent...[Ofensiu]onatge | 27-11-2008 | Valoració: 10
que deixa morir la nina o nen interior, i encara més els que la tenen i no en són conscients...
Tu ho expliques molt bé. No estic d'acord amb els que diuen: voldria tornar a tenir quinze anys amb l'experiència d'ara. Si això fos possible, seriem com petits montres, a cada edat la seva innocència i la seva il·lusió.
Tal com bé dius tu, veig que la teva nina interior mantè viu el somriure.
Salutacions d'un que cuida del seu nen interior.
onatge
-
Hola col.lega ![Ofensiu]brins | 27-11-2008 | Valoració: 10
M´ha agradat saber que exercíem la mateixa professió, encara que amb llengües diferents. Jo també sóc "ex" i pel mateix motiu que tu.
Tot i això, tal i com dius en el teu preciós poema, continuem tenint la nina a dins i ella és qui s´encarrega que la il.lusió de viure sigui permanent.
Una forta abraçada -
Dins nostre...[Ofensiu]Maria Sanz Llaudet | 27-11-2008 | Valoració: 10
sempre hi queda un espai, -petit o gran, depén de cadascú-, que embolcalla aquell infant que vam ser. Penso que a mida que ens fem adults, només depén de nosaltres el fet de deixar que flueixi i ens permeti veure el món, també, des de la perspectiva d'una infància que alguns pensen que van deixar enrere, sense adonar-se que ens acompanyarà sempre que ho desitgem.
Preciós el teu poema, Aurora.
Una abraçada -
Sempre seràs l'Aurora![Ofensiu]entortilligat | 27-11-2008 | Valoració: 10
Aurora, Aurorassa,......... "Auroreta" !
Peter "C" -
Trobada[Ofensiu]Joan G. Pons | 26-11-2008 | Valoració: 10
Jo sóc un infant que va creixent vers a ser adult, sense deixar de ser infant. I m'agrada i comparteixo amb tu el que dius.
Malgrat moments de pèrdua, no és definitiva. Tenim la nina, el nen interior.... més viu del que ens pensem.
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de aurora marco arbonés Foto de perfil de aurora marco arbonés](/imatges_autors/719994.jpg?rnd=886484716)
215 Relats
1941 Comentaris
255334 Lectures
Valoració de l'autor: 9.91
Biografia:
Diuen que tinc sentit de l'humor. No cal que m'ho diguin, ho sé. I no és pas una qüestió de genètica, ans al contrari, ja de bon principi vaig mamar l'unamunià sentiment tràgic de la vida. Però vaig desenvolupar el sentit de l'humor com a mecanisme de defensa. És el meu as guardat dins de la màniga. He passat la major part de la meva vida en les aules bregant amb adolescents, i no he pogut practicar massa aquesta qualitat, tot i que n'he practicat d'altres, tant o més importants.Un mal dia vaig caure a l'infern i m'hi vaig passar una temporadeta però no em va agradar gens ni mica i no penso tornar-hi ni de visita.
Les meves millors amigues són les paraules, elles i jo ens ho passem força bé, riem, deixem caure unes llagrimetes si cal i ens sentim agermanades per un interès comú: explicar històries, en prosa o en vers.
Últims relats de l'autor
- DILLUNS TRIST
- NO TOQUEU EL NOSTRE JOVENT
- TSUNAMI DEMOCRÀTIC
- JA HEM ESBORRAT EL CAMÍ DE TORNADA
- EL PINXO DE LA POBLA 3
- EL SETÈ DE CAVALLERIA
- HE D'ATURAR EL MÓN
- TU ETS EL MEU PIGMALIÓ
- DECLAREN ELS PIOLINS
- ANECDOTARI ESPERPÈNTIC DEL 20 -S
- EL JUDICI DE LA VERGONYA 2
- EL JUDICI DE LA VERGONYA
- CARME FORCADELL: UNA DONA ADMIRABLE
- EL MINISTRE TIQUIS MIQUIS
- PERÒ NO S'OBREN LES PRESONS