Cercador
La inacabada de Connor.6
Un relat de: franz appaEstàvem asseguts a allò que jo en deia el meu jardí. Un bon dia de juny, amb un ventijol suau i l'aroma aspre de la mar revolant entre les flaires humides de les flors banyades per l'assolellada i sacrificada rosada. Surava a l'aire aquella magnífica calma dels moments de plenitud, en què tothom se sent envaït i endut per una harmonia i un apaivagament que reconforten i conviden a la plasenteria de la conversa a mitja veu, enraonada i subtil.
Macaulay, assegut a la barana de la porxada amb els peus cap enfora, amb un ventall brandat a una mà i un got de whisky a l'altra, ens feia cinc cèntims d'alguna de les darreres tafaneries menors de les trifulgues polítiques. Hi havia el Louis, i el John Masters, i Lucia, i algunes de les més belles noies de la contrada, com sempre que Macaulay hi era. Hi havia la Misery, i la Lena, i jo.
Johm Masters va fer algun comentari despectiu sobre el govern provisional.
-Uns dèspotes il·lustrats no són més bons que uns dèspotes ignorants, fins i tot poden resultar més perillosos, amb les seves bones intencions i idees sobre allò que és just o no -va afirmar-. El doctor d'Hoste creu poder conduir ell i un grapat de gent com ell, educats al continent i a bones escoles de pagament, tot el poble al model de civilització i maneres que ell creu correctes, i s'oblida que cap veritat no pot existir si no és la raó de tots, o almenys la majoria del poble, que cap elit no es pot apropiar d'ella, de la veritat .
Aleshores no es parlava encara del pacte constitucional; el doctor d'Hoste presidia una Junta cívico-militar on eren representats amb aclaparadora majoria els coronels que havien fet fora el general Mendoza . I si et deien comunista era ben bé per esperar un tret a la següent paraula.
-Bah, tots sabem com es poden manipular els sentiments i les raons de la majoria... -va fer en Louis aleshores-. Després de tot, sempre ha estat una elit conscienciada la que ha fer d'avançada de tota revolució.
-És diferent, és una elit que no s'arroga el dret d'imposar, sinó només d'impulsar -va objectar el John Masters.
La Misery es va remoure a la seva butaca de vímet. Va fitar el mar. Va parlar amb la seva veu parsimoniosa, la veu de les sentències -com deia son germà Louis-.
-Algú ho ha dit: tot i que només resplendeix la part superior de la metxa, diem que tota la llàntia és encesa.
-Aquesta és una imatge falsa -va repotegar en John-. La metxa es consumeix i el poble no, el poble és estable i perdurarà.
-Com la llàntia. Però de veritat perdura? -va replicar la Misery-, que ara va llambregar directament en John-. Més aviat em semblaria que avui el problema és que ja no queden llànties, que la llum ha estat tota electrificada, i que avança per un fil estret en tumult i confusió.
-Això és la democràcia, tots cremem alhora -va tercerejar en Macaulay-. No ho trobes positiu, això?
-Hauria de ser-ho -va contestar la Misery-., però molt em temo que el mateix vertigen del moviment continu ha accelerat i privat el temps de sentit. Com si tot es diluís i perdés forma precisament perquè, tot i que la posició i el moviment es mantenen, les partícules i els elements són indistingibles: el dalt i el baix, la dreta i l'esquerra.
-No estaràs negant la necessitat del progrés, i el progrés per a tots? -va prorrompre furiosament en John Masters.
-No nego res del futur -va aclarir la Misery-, només parlo del que som.
-Això és negar l'avanç, és enfosquir el camí, és caure en el fatalisme i en el parany reaccionari .es va exclamar en John, escandalitzat.
-M'he explicat malament -va dir la Misery aleshores, bellugant el cap com si el sacsés la recança-. El que som no és sinó el que hem estat. El present no significa res sinó el breu i mínim pont estès entre tot el que duem endarrera i ens marca i ens condiciona, i l'esdevenidor en el qual ens projectem. Ser ara no és sinó escollir entre actuar en el futur, i escollir és triar guiats no solament per la percepció sensorial, sinó pel cúmul d'experiències que ens componen com a individus actors. Vull dir , John Masters, que no podem renunciar al que hem estat, el que ens mena i orienta, el que ens dóna els sentits i els significats i les possibilitats de fer-nos el nostre camí futur.
-Dimoni, el passat no és més que pols a les sabates! -va tornar a exclamar en John.
-La Història no pots esborrar-la, té raó la Misery -va intervenir altre cop en Macaulay-, però ja que podem aprendre, no tenim per què creure que és irreversible, que no podem desviar-nos-en.
-És així mateix -va acceptar la Misery-, però, tanmateix, més enllà no tenim més que somnis, il·lusions, projectes i idees. L'únic real és el que som ara, és a dir, torno a aclarir, el que hem estat. Aquesta és l'única realitat, i modificar-la voldrà dir canviar un estat de coses que semblava inevitable, que semblava lògic, que sembla ineluctable. Però per fer això cal, de primer, comprendre quin és l'estat de coses existent, i què suposaria la seva permanència, i què vol dir negar aquesta permanència. Quan les coses arriben en aquest punt crític en què l'home s'encara a si mateix i fita la Història i l'observa convençut de la seva voluntat de fornir-la i alterar-la, aleshores és el moment de comprendre, és el temps somiat per a comprendre. Però sovint esdevé que ningú no vol comprendre.
La discussió va durar encara ben bé una hora, però ella, la Misery, no va dir res més. Era com si ja ho hagués dit tot, com si la història estigués d'alguna manera fixada en algun punt ja superat del seu camí. Misery no podia cridar més que el lleu murmuri de la seva veu dient aquelles frases aparentment calculadores, tèbies, conservadores. No tenia vocació de profeta, ni de màrtir, era senzillament que no podia deixar de ser lúcida. Tampoc no era vident, això era segur. No podia preveure el futur; es limitava a mirar al seu voltant i entendre. Quan temps després va resplendir la veritat amb flames de consumpció, podies pensar que havia parlat premonitòriament. Però és evident que ella no creia que pogués, ni ella ni ningú, canviar amb un sermó o amb un gest la Història.
Aquí acaba el mecanoscrit original de Connor Williams, o tot el que he pogut recopilar que formi un conjunt homogeni. En un epíleg proposo algun fragment addicional i altres textos que poden aclarir als lectors que no hagin llegit "Misèria i companyia" el marc i el destí d'alguns dels personatges.
Milena G.
Comentaris
-
L'únic real és el que som ara[Ofensiu]Dolça Parvati | 06-04-2008
Manipular els sentiments i les opinions de la majoria té unes regles diferents de les que corresponen a la manipulació d'individu a individu? Són les llànties els pobles i la xarxa elèctrica la uniformitat que comporta el pensament únic, la globalització?
L'únic real és el que som ara, com afirma la Misery, i aquesta regla sí que és la mateixa tant per als individus com per a les col·lectivitats. I l'ara, el moment present, és conseqüència de la història personal o col·lectiva, però entenent-lo com un tot major que la suma de les parts. El futur és fantasia, però seguint Misery, la veu més poc confluent o independent d'aquest aplec de personatges, no es pot actuar bandejant l'anterior. Sovint, i aquesta em sembla la part més realista de La Inacabada, els qui decideixen sobre els pobles no tenen en compte el passat i el present per planificar l'esdevenidor i apliquen fórmules fixes o purament economicistes en moments trascendentals. Tracen les línies de futur ignorant deliberadament la idiosincràsia dels pobles, i per tant dels individus. I ací, les parts, que són les persones, són tant o més importants que el tot. Quin sentit té, per exemple, vendre la imatge de democràcia en un estat quan no hi ha un treball, previ o paral·lel a la seua adopció, d'autoconceptes com el de ciutadania, civisme o llibertat individual? De vegades els sistemes són només una aparença de democràcia per a dictadures encobertes, una obvietat que no se li escapa a la clarividència de la Misery.
-
Pobles del món[Ofensiu]Sergi Elias Bandres | 06-04-2008 | Valoració: 10
Jo sóc molt escèptic. No crec que els polítics prenguin decisions a tota veu per ells mateixos. És clar que una dictadura és una altra cosa. Podríem dir que el poble és un tumult de gent, que , qui sap, alguns són cucs per pescar i d'altres podem abastir-nos d'alguns avantatges. De la riquesa no en sé res, que també és una altra cosa.
Salutacions, franz
Sergi
l´Autor
![Foto de perfil de franz appa Foto de perfil de franz appa](/imatges_autors/538425.jpg?rnd=1271525952)
150 Relats
933 Comentaris
170698 Lectures
Valoració de l'autor: 9.90
Biografia:
Franz Appa és membre del Col·lectiu d'Antiartistes, que agrupa diversos autors compromesos amb l'art no professional.
Podeu saber-ne més al bloc antiartistes
Una part de les narracions publicades a RC, estan sent compilades i ampliades al web Històries de Tavanne , un projecte narratiu dinàmic i en evolució constant.
El Col·lectiu ha publicat també un manifest. . El podeu llegir complet a manifest antiart
Heus aquí un extracte:
(...) l'art i l'artista que proposem hauria de desprendre's de la professionalització i del reclam dels intermediaris que valorin i pregonin el seu art. En el domini de la utopia, es tractaria de pensar un món on cadascú podria obtenir les seves necessitats de subsistència pel sol fet de la seva existència, i per tant s'alliberés de la necessitat de guanyar-se el dret a la pròpia existència. En un món de la utopia marxista, doncs, no caldrien reconeixements ni professionals de l'art, ja que la dedicació sense retribució seria factible.
En l'actual món globalitzat, queden espais per a la creació artística no mercantil? Queda una possibilitat de democràcia a l'art -un art on la majoria creï i l'artista sigui un igual entre iguals? La sospita és que cada cop hi ha d'haver més marges i racons on la força del mercat es fracturi i concedeixi camp a l'autèntica creació. L'evolució de les tecnologies de la comunicació -només cal pensar en internet, en efecte-, però també el cansament i avorriment de la massa davant el producte artístic que emergeix avui del mercat, fan pensar que no estem desbarrant sobre un horitzó hipotètic però irrealitzable. Més aviat ens fa pensar que estem apuntant al que hi ha de més fecund ja en el nostre immediat entorn.
En definitiva, estem proposant un art:
-No professional, és a dir, creat per artistes que no en facin de la venda del seu producte el seu principal mitjà de subsistència
-Centrat en un medi d'intercanvi lliure de productes, fonamentalment gratuït, o en tot cas no dominat per intermediaris professionals del comerç
-Democràtic, és a dir, creat per una majoria envers una majoria.
Correu a: antiartistes@gmail.com