Cercador
Ha mort ma mare
Un relat de: peresI ara, qui em renyarà? Qui em dirà «ets car de veure»? Qui m'engegarà amb un calculat aire innocent que no tinc res més important a fer que estar amb ella? Qui m'anunciarà les darreres xafarderies dient-me que no es recorda si ja me les ha explicades i quan li digui que no llavors dirà... «és clar, com que no véns mai», i quan li digui que sí llavors contestarà que me les ha de tornar a explicar, que fan molta gràcia o són molt tristes? Qui em dirà contínuament -a mi, que passo per relativista- paraules com «sempre», «mai», «tothom», «ningú», «arreu», «enlloc», i em parlarà del que diu o fa «la gent»? Qui em demanarà favors impossibles de fer? Qui m'exigirà més del que puc donar? Qui em compararà de manera odiosa i gairebé sempre desfavorable amb els meus germans? Qui em repetirà «tu rai» cada vegada que enraonem d'un problema familiar, com si jo i els meus no poguéssim tenir els mateixos problemes que els altres, o més? Qui em parlarà d'una persona dient-me que «és un desastre» i al cap d'una estona o l'endemà que és una «fora de sèrie»? Qui em dirà que no sé res de la família perquè... «sempre vas a la teva»? Qui em retreurà els meus hàbits desarrelats i estranys? Qui fingirà que m'entén quan no m'entengui? Qui somriurà quan em vegi confús? Qui em dirà que m'escolta i no m'escoltarà? Qui s'empiparà si no me l'escolto encara que faci veure que me l'escolto? Qui m'entretindrà més temps del previst perquè... «per un dia que ens veiem...»? Qui em farà les mateixes preguntes i observacions mil vegades? Qui em dirà que li faci un petó -jo, que no m'agrada- just quan l'acabo de besar? Qui em voldrà llegir cartes del pare de fa seixanta anys, de quan eren promesos, i jo li diré que em fan angúnia, que són d'ells dos, que no m'expliqui intimitats? Qui s'enutjarà llavors perquè «les llegeixo a tothom i tu no vols» i perquè «no hi ha dret que no coneguis de debò com era el teu pare»? Qui em castigarà amb llàgrimes i silenci perquè no puc o no vull fer el que ella vulgui? Qui em farà riure amb la seva actitud de criatura múrria quan vulgui aconseguir una cosa i jo li digui que no? Qui em voldrà enganyar amb exageracions infantils? Qui em farà enfadar una altra vegada dient-me un cop més... «no véns mai»? Qui em recordarà cent vegades allò que em posa tan nerviós? Qui em tindrà el plat preferit a taula el dia del sant i jo no hi aniré i em trucarà al vespre i em felicitarà amb la veu trencada i sanglotarà quan li expliqui que ja li havia dit que no hi podia anar i penjarà el telèfon i farà cara de pomes agres fins que no li torni a trucar la mateixa nit i li demani disculpes, que potser no que no li ho havia dit, i l'endemà farà veure que no se'n recorda quan hi vagi un moment a primera hora del matí i li dugui un pom de flors i em digui on vas amb aquestes flors, que t'han pres el número, que no veus que estan pansides? Qui em repetirà que no em coneix prou perquè... «és clar, com que no ens veiem mai»? Qui em voldrà fer corregir cartes als diaris, als polítics o als bisbes i jo li diré que no m'enredi i ella em dirà amb posat de víctima «o sigui que vols que no faci res»? Qui farà veure que sí quan és que no? Qui dirà no quan vol dir sí? Qui em dirà sense cap dubte el que està bé i el que està malament, el que és bo i el que és dolent? Qui em dirà que no m'oblidi de resar? Qui m'explicarà el cel i l'infern?
Ha mort la mare fa quinze dies. I com ploro, i com la trobo a faltar.
Ep, gent de casa, família, germans, amics, feu-me el favor: feu-me enfadar, feu-me de mare.
Comentaris
-
En molt de sentiment[Ofensiu]AINOA | 19-10-2005 | Valoració: 10
hola peres.
Et puc dir que et comprenc perfectament per lo que estas passant.
La meva mare tambe va morir el 1990 i creume que vaig pensar que no sabria viure sense ella, pero els anys en anat passant i me habituat dia a dia a viure sense ella. Ja dies molt dolents que per alguna data especial et sentiras mes enfonsat per no tindrela, pero veuras cap el temps la portaras sempre dintre teu i amb aquest record aprendras a viure sense ella.
Una abraçada. -
Qui?[Ofensiu]Pelia | 23-09-2005
Molt estimat peres,
Jo em trobo en una situació semblant i has parlat per mi. També em vaig preguntant qui? Qui? Qui?.............................
Ha mort la germana fa dos mesos. I com ploro i com la trobo a faltar.
Potser un dia ens veurem
-
L´amargura vé quan es capta el que s´ha perdut.[Ofensiu]Angelina Vilella Ros | 20-09-2005 | Valoració: 8
Hola, he llegit el teu escrit i m´agradaria saber si és fictici o veritable. Si és fictici no paris d´escriure que plasmes molt bé els fets, si és veritable et dono el meu condol, perquè trigaràs temps a treure´t del cap la seva imatge. Sigui el que sigui saps posar les paraules adequades a la descripció. Molt bé.
(orchid) -
Totes[Ofensiu]brumari | 24-08-2005
aquestes preguntes que, com un enfilall de nostàlgies, vas formulant al llarg de la teva reflexió, només tenen una resposta: NINGU. Gaudiràs de molts afectes que, sens dubte, t'ompliran la vida, però cap relació humana pot comparar-se a la que establim amb la mare. Tu, això ho saps prou bé, com és desprèn del bell homenatge que li dediques.
Algú ho ha dit, el record, avui punyent, es farà dolç. I la mare seguirà vivint en tu per sempre més.
Una abraçada
-
Tants moments,[Ofensiu]Xinxeta | 07-08-2005
comentaris i actituds de la mare que guardes i recordes, demostres que encara la tens.
Una forta abraçada,
-
Has capturat...[Ofensiu]ROSASP | 07-08-2005
tants petits instants compartits en aquestes línies, que res sembla poder desaparèixer.
Crec de tot cor que una part de les persones que estimem i moren roman per sempre més dins nostre. Amb el temps, el dolor s'alleugereix i dona pas a una dolça melangia.
No pots haver definit millor aquest fil invisible que ens uneix a la mare.
Molts ànims i una forta abraçada!
-
relació d'amor[Ofensiu]estrangera | 07-08-2005 | Valoració: 10
en primer lloc peres, dir-te que a mi em passa just el contrari de tu... M'agrada MOLT la poesia i la prosa em costa, em costa, que hi farem!
El teu relat però, en honor a la veritat, l'has brodat. Les relacions mar/ fills solen ser ben bé així, com tu les dibuixes, tan magistralment. Ho dic perquè tinc cinc fills.
Pel que sembla ets un "espècimem" de bona teia. Sí, la mort ve al mateix paquet que la vida, ja ho sabem, però el nostre cor ,no que no vol saber-ho, i mossega. Et comprenc molt bé. Ja et renyarem força! Fes bondat, sigues bona persona.. en fi! tot això. Una abraçada!! -
una abraçada[Ofensiu]NEULA | 07-08-2005
No sé que dirt-te. Només que en el teu escrit s'hi veu tota la tendresa que a vegades expresem de formes tan estranyes amb els que estimem.
-
t'entenc molt bé ...[Ofensiu]Conxa Forteza | 06-08-2005
jo va tres anys que vaig passar per lo mateix, quan vivia a Mallorca em passava la vida barallant-me amb ella. Després ho seguia fent per telèfon, però com l'ha not ha faltar ... Al principi moltes vegades quan tenia un problema o volia explicar alguna cosa, anava cap el telèfono, no era conscient que ja no hi era ... el temps és lo únic que cura aquestes nafres ...
Una besada molt forta
Conxa -
poca cosa...[Ofensiu]març | 06-08-2005
et puc dir, tot just ha fet un mes que he viscut el mateix que tu. Només et diré que paciència, que poc a poc se supera, n'estic segura, o almenys ho vull pensar.
Una abraçada
Valoració mitja: 9.6
l´Autor
72 Relats
285 Comentaris
157658 Lectures
Valoració de l'autor: 9.29
Biografia:
[Durant més d'un any, he tingut com a "foto" aquí dalt una crida al boicot contra Supermercados Dia, per haver acusat de terrorista un noi de 14 anys de Lloret de Mar (la Selva) que el mes de setembre del 2004 els havia demanat que etiquetessin els seus productes en català. Malauradament, la Guardia Civil i la seva Brigada Antiterrorista, el Ministerio del Interior i l'Audiencia Nacional van creure la versió de Dia i van tractar el noi efectivament com a terrorista, com a delinqüent perillós, com a desequilibrat, i la trista actuació que van tenir totes aquestes institucions espanyoles -encara no rectificada formalment- ha marcat per sempre més la família d'aquest noi, que van estar en perill de perdre la tutela del seu fill. Són fets que no podran oblidar mai. Fets que retraten el veritable "tarannà" del govern del senyor Rodríguez Zapatero, disposat a qualsevol cosa per evitar que proliferin a Catalunya exemples de sensatesa com el d'aquest noi, que només pretenia que es complís la llei al seu país.]Em presento. El pare de Peres era Judà, un dels dotze fills de Jacob, també anomenat Israel. Jacob era fill d'Isaac, i aquest, fill d'Abraham. Peres, etimològicament, vol dir escletxa o bretxa en hebreu antic. Encara que no sóc jueu, sempre m'ha interessat molt la història multisecular d'aquest poble. Ara la veritat és que em fan vergonya, és com quan descobreixes que el teu millor amic en realitat es comporta com una mala persona en determinats àmbits. Potser continua sent amic teu, i l'estimes, però alguna cosa s'ha trencat entre tots dos. Des de fa cinquanta anys, volent rescabalar-se de tot el que havien patit, els jueus que manen a l'estat d'Israel han començat a fer a altres el que els havien fet a ells durant tants segles. Els palestins actuals, la immensa majoria, són innocents de tots els mals que ha sofert el poble jueu. No tenen per què pagar els plats trencats de la història. No em fa por dir això, no temo que ningú m'acusi de genocida, d'antisemita ni d'antijueu, perquè sé que hi ha molta gent a Israel que comparteix aquesta meva opinió, gent a la qual els cappares del país titllen de "traïdors".
"Peres" és, en qualsevol cas, el nom de batalla de Pere Neri. Vaig néixer fa moooolts anys. Provinc d'una ciutat que podrà ser imitada per altres, però mai Igualada. Em dedico a treballar i a la família, amb aplicació similar d'hores a cadascuna de les dues coses. Crec que crec en Déu, en els àngels de la guarda, en els Reis d'Orient, en el patge Faruk i en el més enllà, per bé que cal reconèixer que tot plegat és un misteri. Però és que m'entusiasmen els misteris més fondos de l'existència humana, m'agrada molt preguntar-me coses... i potser no m'agrada tant haver de respondre-les, sobretot quan són preguntes punyents, com ara les que demanen els motius de les desgràcies del món, dels sofriments i de la mort violenta d'innocents.
Crec igualment, però, en la possibilitat que un dia els infants riguin a cor què vols i els adults siguin realment feliços. La felicitat és diferent de la satisfacció: la satisfacció sovint té a veure amb els diners -com més diners, més satisfets. Crec, doncs, que posar l'objectiu de la vida en els diners, com si ens poguessin donar la felicitat, és un error. La felicitat requereix un mínim de benestar, això sí, un mínim, perquè si no menges o no tens llit per dormir llavors és gairebé impossible ser feliç, si no ets un sant d'aquells dels (antics) llibres de religió o un asceta tipus Gandhi, perquè si no tens res la prioritat és sobreviure. Però un cop que tens el mínim, la felicitat consisteix a viure la vida de manera més o menys lluïda segons la sort i la disposició de cadascú, a realitzar-te cada dia, a acomplir el teu destí... sense preocupar-te exclusivament per tu mateix, perquè si només penses en tu potser podràs estar satisfet, però no seràs feliç. Feliços, doncs, tot i que tinguem problemes familiars o laborals, tot i que la hipoteca o el lloguer i altres pagaments ineludibles ens collin, i encara que de tant en tant tot plegat ens faci perdre una mica el son.
També crec que Catalunya ha de ser independent, però si abans parlàvem de misteris, això és molt més que un misteri, és una utopia.
I quan tinc temps llegeixo i escric, i també m'agrada molt el cine, encara que sigui per la tele.
Fi de les confidències, de les reflexions i dels rotllos.
Les meves autores i autors preferits de RC són gent que escriu relats, no poemes. Em sap greu, doncs, pels poetes i les poetesses, però no entenc ni m'agrada la poesia, tret de casos molt excepcionals; no m'agrada ni tan sols la meva, quan em deixo anar i n'escric una de temps en temps.
I ara com ara, no se m'acut res més per dir ací.
Una abraçada,
Pere S. Neri
gener 2007
pereneri@yahoo.com
Últims relats de l'autor
- A l'alçada del relat 72 hi ha canvi de carril
- El sacrifici del cor
- Esbroncades no!
- Sobre l'autoestima i els fracassos
- Que difícil que és casar-se
- Traumatitzat pels laics
- Carol Vicent, de cos present
- Ella no m'estimava
- Les paraules també es moren (i 2)
- Les paraules també es moren (1)
- Les almoines de l'avi
- El petit Rudi a la recerca d'Inge
- El meu llaç!
- Les 24 hores del dia
- Sóc tota teva