Cercador
El Cocodril
Un relat de: Núria Comas FornagueraUn nou dia. El sol es fa lloc entre les fulles dels arbres i l'espesor del bosc. Tènues raigs il·luminen petits espais de terra que es van eixemplant a mesura que passen els segons i els minuts. La vida comença a renéixer. Obre els enormes ulls i badalla, un estirament de mandíbules que torna a tancar a poc a poc.
És vell. Se sent cansat. Observa la selva verda i fosca, el paisatge de sempre, un entramat de troncs i lianes que es caragolen fins a tocar l'aigua; uns xiscles eixordadors que et desperten cada matí a trenc d'alba.
Una llàgrima llisca dels seus enormes ulls. Es pregunta perquè no ha sortit mai d'allà, comdemnat a nedar amb la fredor de l'aigua, en el fang lletós i profund.
Se sent sol; de fet, ho està. Recorda haver vist altres criatures que han passat com un sospir pel seu petit i estret món: ocells cantaires, serps lliscant, talps foradant el terra, insectes fugissers... És conscient d'haver conegut els humans: els reconeixia pels crits d'esglai que feien només de veure'l allà parat, amb el cap enlaire i la mirada fixa; ni gosaven acostar-se. Ara tant sols escolta el silenci.
Una au s'ha parat sobre el tronc sec i rebregat d'un arbre mort del davant. D'esma obre la boca i l'engoleix d'un cop; sent l'olor de sang i ensuma la mort de la bèstia que ha atrapat entre les dents. És el que s'espera d'ell: matar animals, empassar-se el seu cos entre el gust insípid de l'aigua contrastat amb una certa salabror del fang.
Ha enyorat altres maneres de fer: menjar sense devorar, viure sense ser un rèptil, poder plorar i somriure,...
Un dia llunyà tingué un amic: un cadell humà, un nen ros i esprimatxat que tocà la seva pell rugosa amb la seva maneta i li digué quelcom diferent. Fou un instant. El nen marxà entre els crits estridents i esverats d'una dona que li arrabassà aquella curta carícia. No ha tornat.
Està cansat.
Poc a poc s'endinsa al mig del pantà i quan ja ho sap prou fons, deixa de moure les seves curtes potes, deixa el cos las, inert. Dóna una mirada al seu voltant, res no ha canviat: el sol entra atemorit entre les branques i l'espessor del verd. Recull la seva escalfor en un darrer desig de transformació que sap que mai serà. Tot traspua calma, tranquil·litat.
S'adona que està plorant. Va tancant els ulls.
Al cap d'una estona, la selva sols conserva la punta d'una cua que ha deixat de ser.
Comentaris
-
Detall a detall[Ofensiu]Unaquimera | 16-03-2010 | Valoració: 10
Continuo transitant pel teu espai i progressant en les lectures; d'aquesta manera, arribo avui fins aquest relat descriptiu, molt detallista, que discorre sense presses excessives, exposant amb claredat cada matís.
M'ha resultat un text ben interessant que en acabar m'ha deixat una estranya sensació de pau, de serenor.
Tornaré a passar...
( ah, jo també treballo en els serveis educatius. )
T'envio una abraçada tot just acabada de fer,
Unaquimera
l´Autor
![Foto de perfil de Núria Comas Fornaguera Foto de perfil de Núria Comas Fornaguera](/imatges_autors/937148.jpg?rnd=1848942269)
32 Relats
26 Comentaris
26215 Lectures
Valoració de l'autor: 9.40
Biografia:
Sóc la Núria i vaig néixer el segle passat, l'any 1954, a Badalona on encara visc, a prop del mar tot i que sóc més de muntanya.He treballat d'assessora psicopedagògica però ara ja em dedico de ple a la fotografia, el cant i l'escriptura com a aficionada, amb moltes ganes i moltes il·lusions.
M'agradaria compartir amb vosaltres aquesta necessitat d'escriure sobre tot contes i alguna poesia.
Espero que ens anem retrobant.