Cercador
Dia de Reis
Un relat de: Núria Comas FornagueraFa una bona matinada. El cel es tenyeix de roig amb unes boires que s'alcen des del fons de la vall. Ensumo la humitat de la rosada i espero la sortida del sol. Avui farà un dia clar. Miro al meu voltant i les veig totes assegudes, en tranquil·la espera, amb l'esperança de trobar la millor alimentació. Recordo ara aquesta nit passada tant clara, tant lluminosa, tant serena. Sense lluna, tot i que semblava talment de dia, amb els estels d'hivern brillant com bombetes incandescents, fent una lluminositat blanca i esllanguida, lletosa. Calma. Resplendor volguda. A mitjanit, un lleuger moviment dels astres, un petit nerviosisme d'alguna cosa misteriosa, un respir en la foscor, un descans silenciós; un silenci que embolcallava els arbres i els brins d'herba. Al cel, una estranya meravella. A la terra, l'òliba ha emmudit els seus xiscles; les criatures de la nit han callat. Un estel ha passat rabent.
Ara, quan ja clareja, l'encant encara perdura. De cop, giro el cap. Des de la masia de l'altra vessant del petit torrent arriben uns riures de criatura. Tot és desvetlla. La calma es detura.
Vaig despertant les meves companyes; ens hi hem d'arribar. Què deu passar? Mentre anem rumiant l'herba mig seca, buscant els brins més tendres, travessem el rierol, en aquesta època amb poca aigua però gelada i arribem al camp veí, a tocar de la casa; anem amb compte amb el filat, la seva descàrrega pot ser electritzant. No aixequem el cap del terra, sempre rumiant: és el que s'espera de nosaltres. El pit roig sobrevola l'avet engalanat. La porta de la casa s' obre. Un cadell d'home surt esperitat. Porta una andròmina que no havia vist mai per aquests virals: dues rodes, uns pedals, uns ferros lluents com els nostres filats. Una dona l'ajuda a pujar-hi i ell enfila camí avall amb un riure estrident, els cabells esbullats, semblant a la felicitat. Arriba on som. S'atura. Em quedo quieta, estupefacta, li faig una llambregada aixecant el morro enlaire. Ell ens observa amb uns ulls blaus i desafiants. La cria humana alça el cap enlaire, guaitant el cel encara vermellós, amb els braços oberts, deixats anar del seu objecte amb rodes.
Abaixa el cap i mirant-nos fit a fit, crida: Bon Dia, vaques!
Ara, quan ja clareja, l'encant encara perdura. De cop, giro el cap. Des de la masia de l'altra vessant del petit torrent arriben uns riures de criatura. Tot és desvetlla. La calma es detura.
Vaig despertant les meves companyes; ens hi hem d'arribar. Què deu passar? Mentre anem rumiant l'herba mig seca, buscant els brins més tendres, travessem el rierol, en aquesta època amb poca aigua però gelada i arribem al camp veí, a tocar de la casa; anem amb compte amb el filat, la seva descàrrega pot ser electritzant. No aixequem el cap del terra, sempre rumiant: és el que s'espera de nosaltres. El pit roig sobrevola l'avet engalanat. La porta de la casa s' obre. Un cadell d'home surt esperitat. Porta una andròmina que no havia vist mai per aquests virals: dues rodes, uns pedals, uns ferros lluents com els nostres filats. Una dona l'ajuda a pujar-hi i ell enfila camí avall amb un riure estrident, els cabells esbullats, semblant a la felicitat. Arriba on som. S'atura. Em quedo quieta, estupefacta, li faig una llambregada aixecant el morro enlaire. Ell ens observa amb uns ulls blaus i desafiants. La cria humana alça el cap enlaire, guaitant el cel encara vermellós, amb els braços oberts, deixats anar del seu objecte amb rodes.
Abaixa el cap i mirant-nos fit a fit, crida: Bon Dia, vaques!
l´Autor
![Foto de perfil de Núria Comas Fornaguera Foto de perfil de Núria Comas Fornaguera](/imatges_autors/937148.jpg?rnd=338312993)
32 Relats
26 Comentaris
26213 Lectures
Valoració de l'autor: 9.40
Biografia:
Sóc la Núria i vaig néixer el segle passat, l'any 1954, a Badalona on encara visc, a prop del mar tot i que sóc més de muntanya.He treballat d'assessora psicopedagògica però ara ja em dedico de ple a la fotografia, el cant i l'escriptura com a aficionada, amb moltes ganes i moltes il·lusions.
M'agradaria compartir amb vosaltres aquesta necessitat d'escriure sobre tot contes i alguna poesia.
Espero que ens anem retrobant.