Cercador
CUL DE MÓN. 1
Un relat de: franz appaHavia rebut l’encàrrec, l’origen d’aquell viatge, amb la mateixa contradicció, reflexionava ara, que suposava donar l’esquena al futur que implacable semblava avançar cap a la gran ciutat, per anar a l’encontre d’un passat que semblava condemnat pels nous temps.
A mesura que deixava la costa, i ja altre cop despert, sotjava el paisatge que progressivament s’anava fent més rude i aspre, allunyat definitivament de les contrades que esperaven el mannà de l’alta velocitat, i se sentia envaït per una nostàlgia que no havia previst. Retornem a casa, es va dir, quan el primer meandre del riu se li va obrir als ulls. El tren, com una brúixola tossuda, reprenia aleshores la direcció nord i s’encaminava alegrement cap al Planell, salvant el pendent de la vall sense aparent esforç.
Feia molts anys que no veia aquell paisatge, des que havia enterrat sons pares, l’un darrera l’altre, amb pocs mesos de diferència. Allò va ser a la primavera i a la tardor de l’any olímpic. Sa mare va morir quan tot just pintaven les cireres a la Ribera, i el pare la va seguir a la tomba quan ja havien collit el raïm. I, entremig, ell en una furiosa batalla contra els seus propis fantasmes, enmig de la disbauxa dels Jocs Olímpics. Recordant, o fent un esforç per focalitzar la memòria en aquells mesos extravagants i abrivats, li semblava viure una sola i desesperada festa sense fi, on només suraven imatges damunt un mar de turbulències. Podia dir que no havia estat al cas de la fi, de l’agonia callada i meteòrica de son pare, però el cert, la veritat que mai no havia gosat verbalitzar, era que sabia perfectament que el iaio es moriria mentre ell lluitava per ignorar qualsevol indici de memòria i de responsabilitat.
En canvi, dels dies passats a Tribalix per liquidar la hisenda paterna, tenia un record exacte, però no menys dolorós. La família paterna i la materna s’havien barallat i probablement mai no s’havien reconciliat, mentre ell assistia al tètric espectacle com un convidat de pedra i atorgava llicències per malvendre-ho tot.
Els productes del malbaratament li havien durat a penes dos anys, si bé havien servit per conèixer tots els oceans i tots els continents, si no viatjant amb luxe sí amb comoditat, movent-se prou ràpid perquè els records no l’emmanillessin.
També serviren per fugir de la Balma. Creia recordar, i això sí era encara una memòria difusa, que li havia donat paraula de matrimoni just la nit abans de marxar. No n’havia sabut mai més res.
No es cartejava amb la família, no el telefonaven –tampoc s’havia molestat a deixar-los cap número-, no anava de visita per Nadal. No hi havia anat mai més. Havia llençat la clau de la casa pairal des del mateix revolt que ara travessava amb el tren, o des d’un semblant, a penes passada l’estació de Ribalta que ara ja albirava. A diferència de la dels pobles de la comarca, de la del propi Tríbalix, on les estacions se situaven a una distància considerable dels nuclis de les poblacions, a Ribalta l’estació es trobava embotida al vell mig de la vila, una mica enfarfegada per l’estretor dels carrers que se li havien anat abalançant a mesura que la urbanització havia estès el poble des del turó presidit pel castell, rebentant les muralles on havia sorgit el primer nucli. Va sotjar amb interès els voltants, mentre el tren s’aturava per un temps que li va semblar desproporcionat. No li va semblar que res hagués canviat gaire. Tanmateix, potser hi havia un sentit d’ordre, de polidesa i quasi un punt de coqueteria urbanística que li eren desconeguts.
El tren va arrencar, responent amb una botzinada profunda al xiulet estrident i breu del cap de l’estació. Mentre prenia embranzida, va comprovar que la vila, efectivament, s’havia transformat. Quan van retrobar el riu i deixaven enrera el tomb de la carretera que marcava el límit que ell coneixia, va poder veure un dèdal d’urbanitzacions que esquitxaven els antics masos que abans vorejaven el poble. Cases unifamiliars anodines, sòbries i funcionals, i fins i tot algunes fileres d’adossats, trencaven un paisatge on havien campat els avellaners i els petits horts familiars. Aviat van perdre’s, però, com a taques esbarriades pel vent, mentre el tren voleiava entre les corbes mandroses del riu, cercant la mola accidentada i violàcia del Tríbalix. Va esguardar la serra cap a on el sol es decantava en el seu imminent ocàs. Va arribar a distingir la mínima agulla camussa de l’ermita de la mare de déu de la Balma abans que s’atansessin al pont i passessin lliscant per sobre del riu, ja ombrívol i adormit, i penetressin en l’estreta i rocallosa vall on es dreçava l’estació de la seva vila. Va sentir per un moment la temptació d’ignorar la desacceleració del tren, el sotrac tou dels frens que anunciaven l’aturada, i deixar que la màquina el dugués més enllà, fins a la Terra Alta, o fins a Saragossa, fins a un altre lloc que no fos seu ni ho hagués estat mai.
Comentaris
-
Encantador i misteriós[Ofensiu]Sergi Elias Bandres | 29-04-2013 | Valoració: 10
Família, roques, ribes, catenàries, paisatges poblins i urbans, descripcions extasiants, bé, un plaer de lectura, amigabilissim franz.
Sergi -
La mort dels pares[Ofensiu]aurora marco arbonés | 17-03-2013 | Valoració: 10
Saps el que més m'ha cridat l'atenció del teu relat tan ben escrit, tan ben estructurat i sense cap dubte molt interessant? Les dates de la mort dels pares. La mare havia mort "quan tot just pintaven les cireres" i el pare "quan havien collit el raïm". Em sembla que m'he quedat amb aquestes expressions tan poètiques, tan genials!
És per això que em centro en aquest punt.
Per una altra banda, aquesta manera de datar la mort dels pares demostra, per part del protagonista, una certa inconcreció o desinterès. Quan un fet ens sembla importantíssim recordem el mes, el dia i fins i tot l'hora en la que va ocorrer. És clar que aquesta és una apreciació totalment femenina i potser no és tan necessari.
T'he començat a comentar el primer capítol i ara vull saber què passa després. O sigui que com que m'has posat el caramel a la boca, ara en vull més.
Bona feina. Salutacions -
Tornar[Ofensiu]allan lee | 20-01-2013
a llocs que guardava la memòria amb tot detall. Com tornar al niu. Sembla que hauria de motivar un petit almenys sentit nostàlgic, però el protagonista torna com sense voler fer-ho. Obligat per què o per qui? Segurament per ell mateix, perquè hi queden assumptes pendents...? Aquest primer capítol de- desitjo- una altra gran saga, ens introdueix a la tornada, al retorn després d'una llarga vida, suposem, que no ha conservat cap fil de contacte amb aquestes terres primerenques. La teva prosa, plena de detalls primorosament dibuixats, captura i crea una gran expectació pel que vindrà després: espero la segona entrega amb ganes.
Franz, els teus comentaris són tan acurats i esplèndids que els trobo més bons que els relats que em comentes. Ets molt generós, i sóc molt feliç de rebre'ls; que m'els mereixi ja és altra cosa.
Com diu un company, bona entrada d'any literària aquesta. I estic al cas de les teves publicacions. Una abraçada
a -
Franz appa[Ofensiu]Gabriel M. | 19-01-2013 | Valoració: 10
M'has fet recordar com dfruia de petit quan anàvem al poble en tren. Molt bon relat, m'ho he passat molt bé llegint-te de nou.
Cordialment,
Gabriel M. -
Franz appa[Ofensiu]Gabriel M. | 19-01-2013 | Valoració: 10
M'has fet recordar com dfruia de petit quan anàvem al poble en tren. Molt bon relat, m'ho he passat molt bé llegint-te de nou.
Cordialment,
Gabriel M. -
A ritme de tren[Ofensiu]Aleix de Ferrater | 15-01-2013 | Valoració: 10
Sempre que una història comença dalt d'un tren m'atrapa, ho reconec. Des del tramvia blau fins el TGV, tot allò que es mou sobre vies m'atrapa. I aquest inici de novel·la, també. Hi ha molts misteris pendents que has presentat amb elegància i interès. esperarem a propers capitols, especialment content també de esperar accions a la Terra Alta o voltants. tots els espais mereixen atenció, però aquests més llunyans, encara més. Una forta abraçada Frank i espero que hagis tingut una bona entrada d'any; la literària, ja veig que sí.
Aleix
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de franz appa Foto de perfil de franz appa](/imatges_autors/538425.jpg?rnd=217597121)
150 Relats
933 Comentaris
170698 Lectures
Valoració de l'autor: 9.90
Biografia:
Franz Appa és membre del Col·lectiu d'Antiartistes, que agrupa diversos autors compromesos amb l'art no professional.
Podeu saber-ne més al bloc antiartistes
Una part de les narracions publicades a RC, estan sent compilades i ampliades al web Històries de Tavanne , un projecte narratiu dinàmic i en evolució constant.
El Col·lectiu ha publicat també un manifest. . El podeu llegir complet a manifest antiart
Heus aquí un extracte:
(...) l'art i l'artista que proposem hauria de desprendre's de la professionalització i del reclam dels intermediaris que valorin i pregonin el seu art. En el domini de la utopia, es tractaria de pensar un món on cadascú podria obtenir les seves necessitats de subsistència pel sol fet de la seva existència, i per tant s'alliberés de la necessitat de guanyar-se el dret a la pròpia existència. En un món de la utopia marxista, doncs, no caldrien reconeixements ni professionals de l'art, ja que la dedicació sense retribució seria factible.
En l'actual món globalitzat, queden espais per a la creació artística no mercantil? Queda una possibilitat de democràcia a l'art -un art on la majoria creï i l'artista sigui un igual entre iguals? La sospita és que cada cop hi ha d'haver més marges i racons on la força del mercat es fracturi i concedeixi camp a l'autèntica creació. L'evolució de les tecnologies de la comunicació -només cal pensar en internet, en efecte-, però també el cansament i avorriment de la massa davant el producte artístic que emergeix avui del mercat, fan pensar que no estem desbarrant sobre un horitzó hipotètic però irrealitzable. Més aviat ens fa pensar que estem apuntant al que hi ha de més fecund ja en el nostre immediat entorn.
En definitiva, estem proposant un art:
-No professional, és a dir, creat per artistes que no en facin de la venda del seu producte el seu principal mitjà de subsistència
-Centrat en un medi d'intercanvi lliure de productes, fonamentalment gratuït, o en tot cas no dominat per intermediaris professionals del comerç
-Democràtic, és a dir, creat per una majoria envers una majoria.
Correu a: antiartistes@gmail.com