Cercador
Cristalls d'enyor
Un relat de: ROSASPEnyorem allò que ja no tenim, entre les arrugues i els plecs dels records desdibuixats.
I enyorem el que ara mateix se'ns perd i ja només serà una part més del passat dins d'un temps relatiu.
Cristalls de prismes de nostàlgia i oblit, ones d'expansió d'una pedra que cau dins del llac. Passatger i lànguid l'intent de retenir l'aigua entre les mans, que s'escola irremissiblement entre els dits.
S'esmuny fugisser i passa a formar part de l'ahir, guarnit amb pinzellades melangioses d'un somni atrapat en cada record.
Murs de boirina humitegen l'enyor en essència, aquell que arriba sense necessitat d'obrir els ulls, entre les remors i els silencis dels pensaments.
Degotall suau i perpetu de les estalactites de les coves de la memòria, que vessen gota a gota imatges destil·lades, formant part d'un continu avui prolongat en el temps.
Senyals i camins que han deixat un rastre, carícies i cicatrius que encara que dormin amagades en els laberints més profunds de la ment, són en el fons tan inesborrables com etèries.
Petjades que tot just comencen, petjades que tot just acaben. Cap sender està escrit, només els peus que el dibuixen.
Aquells que marquen els solcs i acompanyen al vent que bufa tènues remors entre les fulles dels arbres.
Els que dansen amb les olors de la calma i la tempesta i arrodoneixen amb il·lusions, amb plors i somriures les formes de les pedres més esmolades...
Somnis que llisquen pels meus ulls
i s'escolen com la sorra fina.
Tacte de roques volcàniques,
d'escorça, pètals i fresca rosada.
Un contrast de sensacions
acolorides d'estranya bellesa.
Molts cops m'esgarrinxen els dits,
d'altres m'omplen de petons tendres.
Sospirs d'imatges en tres dimensions,
càntics i laments que vesteixen
la força que m'alimenta.
Lentament s'han fet estrats
dins del meu cor,
amb el pas ferm de cada trobada
i l'encís d'una nova recerca.
Contemplar amb el cor obert
és aigua de dolces pluges,
melodia que xiula el vent
amb el dansar suau de les roselles.
En l'ínfim aleteig de les pestanyes
que un segon de vida pentinen
guaita l'ànima captiva
de la fugacitat del temps,
lliure per dibuixar la màgia
d'un instant sense destí ni promeses.
Un cant que s'enlaira rebel
en un món de colors i ombres incertes.
Dits de fada que espurnegen
per fondre's en la distància.
Pessigolles pels camins de la memòria
que fan del matí un capvespre.
Comentaris
-
Quina sensació![Ofensiu]Laura09 | 26-07-2005
Llegint el teu relats se m'omple el cap d'idees en les quals no m'havia parat mai a pensar... és extraordinari! Et seguire llegint!
-
un allau de poesia![Ofensiu]estrangera | 15-07-2005 | Valoració: 9
Noia, quina força que atrapa. Quina musicalitat que se t'endú temps enllà, poesia enllà.
Si, sens dubte, la poesia ho és tot per a tu (i per a mi també...).
Et felicito per la teva capacitat extraordinària de fluir poesia pels quatre costats. Com un cascada talmen. Una abraçada! -
...això m'està passant ara i a mi!![Ofensiu]La Princesa Mononoke | 14-07-2005
Mentre els meus ulls acariciaven les teves lletres, sentia el regalim del temps a la meva pell... llegir-te ha estat un dolç viatge, únic i irrepetible, transformat ara en record...
Cansada de que els moments més màgics del dia s'escoléssin entre els meus dits sense ni adonar-me... ara tinc el costum de quedar-me amb tots els detalls d'aquests moments, de viure'ls més plenament, de repetir-me que AIXÒ M'ESTÀ PASSANT ARA I A MI!! perquè quan els vulgui recordar els pugui somiar i tornar-los a viure, com una realitat.
Gràcies per aquest instant Rosa!!
Una abraçada. -
i els humans...[Ofensiu]Capdelin | 13-07-2005 | Valoració: 10
després de viure, tastar, trepitjar, collir, mossegar, digerir... coses i coses, llums i sensacions, emocions i llàgrimes... durant dies i anys... de cop, diem: t'OBLIDO!, ho oblido tot i em llenço al futur... començo des de zero... i ens oblidem que "l' oblit té una poderosa memòria"... és un arxiu atapeït, immens, un dis dur de plecs i plecs on hi cap tota una vida...
el que hem de procurar és que aquests cristalls d'enyor... no ens tallin i ens facin mal al cor...
Tu sí que tens un disc dur de poemes i poemes, de paraules i bellesa que no s'acaba mai...
un petó i una abraçada!!! -
A la recerca del temps perdut...[Ofensiu]Maragda | 12-07-2005 | Valoració: 10
He llegit més d'una vegada aquest escrit i, a cada lectura, en resto més encantada. La teva habilitat poètica té el poder inefable d'abstreure't en una mena d'estat hipnòtic. Com quan reposes vora un brollador incessant a l'ombra dels arbres i el remoreig de l'aigua et captiva, així em sento jo llegint-te. Aconsegueixes una bellesa foramida amb les frases que formes i, almenys parlo per mi, estampes ben endins aquest sentiment d'entrenyor pel temps que ja no tornarà.
I és cert que aquest temps corre i se'n va veloç deixant-nos inesborrables marques de dolor i gaubança. Però afortunadament tenim la facultat del record i podem triar tot allò que ens va ser agradable i desestimar tot allò que ens va ferir.
Rosa, nosaltres també t'enyoravem!
Una forta abraçada! -
L'anyor , les pessigolles de la memòria.[Ofensiu]La Banyeta del badiu | 12-07-2005 | Valoració: 10
En aquesta prosa-poètica que has descrit tant magistralment, he trobat una amalgama de
sentiments , records i sensacions que ens van marquen de per vida.
Si, jo també crec que l'anyor és això: Pessigolles pels camins de la memòria (t'ha surtit rudò !).
Gràcies per tot. Un petunet. Pilar -
Enyor...[Ofensiu]Llibre | 11-07-2005
M'ha agradat molt l'estructura d'aquest nou relat teu, Rosa. Una bella prosa poètica que va declinant, lentament, com aquest Degotall suau i perpetu de les estalactites de les coves de la memòria que ens descrius, cap a un poema de versos més marcats.
Hi ha memòria, hi ha enyorança, hi ha nostàlgia... i cap paraula no pot ser malbaratada. El relat és ple d'imatges i de figures encisadores. Em costaria molt triar-ne una, com faig sovint en els meus comentaris, per indicar que és la que més m'ha impactat.
Potser, si hagués d'indicar un fragment que m'hagi cridat especialment l'atenció, agafaria la primera i la darrera frase.
La primera, Enyorem allò que ja no tenim per aquest ja magistral col·locat amb habilitat. Perquè amb aquest senzill adverbi dones una consistència carregada d'enyor a la frase. No enyorem allò que no tenim i per tant estem parlant d'un desig frustrat, sinó que enyorem alguna cosa que hem perdut, i jo diria que de manera recent.
I l'última frase, o els dos darrers versos: Pessigolles pels camins de la memòria / que fan del matí un capvespre. Perquè evoques aquest pas del temps... del matí un capvespre... Molt bo.
Una abraçada,
LLIBRE -
enyorem[Ofensiu]Lavínia | 11-07-2005 | Valoració: 10
allò que no tenim i tant que sí, ROSASP, i ha de ser així perquè com deia el poeta "no hi ha més paradissos que els perduts". Les estalactites a les coves de la memòria són allò que ens fa viure, que ens pot fer bé o malament, però sempre sublimem, perquè el el rocord sublima. Possiblement per això, perquè és bell has fet un relat en què la combinació de prosa poètica i poema t'ha sortit "rodona"
Petons, poetessa.
Valoració mitja: 9.86
l´Autor
![Foto de perfil de ROSASP Foto de perfil de ROSASP](/imatges_autors/34613.jpg?rnd=352250696)
312 Relats
1612 Comentaris
650603 Lectures
Valoració de l'autor: 9.79
Biografia:
Hola! Sóc la Rosa Saureu, una lleidatana somiadora de mena i una mica surrealista. Convertir allò que caço al vol en paraules és el més semblant a tenir ales. En el meu cas, escriure no és només una afició o una necessitat sinó una forma de sentir i veure la vida. Utilitzo la poesia, els contes i els relats curts per intentar expressar les petites i grans coses que omplen i buiden els dies.Vaig tenir la sort de ser escollida per a la plaquette "Singulars d'un Plural" a la ciutat de Girona, en què poetes inèdits vam compartir espai amb autors de renom. Formo part del llibre de relatsencatalà.com versió 2.0 i del primer llibre de poemes. També he guanyat el segon premi de poesia Seu Vella de Lleida-2008. Aquesta empenta, junt als vostres comentaris i continu suport, han estat un gran estímul per continuar endavant.
El meu repte personal és aprendre constantment a viure. M'agrada la música, l'art en general, somriure molt i estimar tant com pugui. Estic enamorada de la meva llengua i sé que el nostre vincle és cada cop més fort i ferm.
Respecte a vosaltres, sento que ens uneix un fil comú que m'agradaria sentir sempre proper.
Per si necessiteu quelcom, el meu correu és: rosasaureu@telefonica.net
Gràcies per tot!
Si voleu, també podeu visitar el meu bloc de videopoesia
![R en Cadena]( http://i101.photobucket.com/albums/m67/EmmaThessaM/jojaenformopart-focnegre.jpg )
El Vicenç Ambrós i Besa em va passar la cadena i jo l'he passat al Capdelin i a la gypsy
(fes clic a la imatge i descobreix què és "R en Cadena")