Cercador
Carta oberta amb un any dos mesos i un dia de retard. (Xacó de cal Cameta)
Un relat de: sacdegemecs Em permeto adreçar-me a tu, José Antonio Labordeta, amb la fràgil confiança de dos vells amic que no s’han vist mai. I em permeto adreçar-me a tu a pèl, despullat de tota essència barroca. Jo sóc de poble i del poble, tu eres fill de ciutat mitjana, però també del poble i amb un afegit que encara et fa molt més gran: visqueres, a cor què vols, per aquest mateix poble i no pas del poble, com fa tanta gent que en el decurs de la teva vida conegueres.
En la teva motxilla t’emportares la dignitat d’aquell que no s’arronsa; la contundència vital del que se sent estafat, tot i això, ens deixares la ferma esperança en un futur de privilegi que ja sospitaves que no abastaríem.
José Antonio, al teu sarró d’aragonès militant, traginaves, amunt i avall, la paraula dels anomenats “sense veu”, parlessin com parlessin i fossin com fossin. Per citar-te no puc servir-me del tòpic recurrent i bleda d’afirmar que vas marxat sense fer soroll; potser, fins i tot, és una de les poques vegades que un soroll (el teu) m’ha emocionat d’allò més: gràcies per compartir-lo. T’agraeixo, tanmateix, el fet d’esdevenir l’incisiu tabalot que tant i tant necessitàvem a les hores baixes en què van sumir-nos.
Torno a la teva motxilla (espero que sàpigues perdonar-me la reiteració monotemàtica) per acostar-hi l’oïda. Sento eixir dels seu fons un so greu que ens invita a la clarividència del pas ferm, el cap alt i l’esguard a l’horitzó. De la teva motxilla emergeix el verb puntual; el poema fet sereníssim pretext envers un demà més lliure. La teva motxilla és el blindatge al suborn d’aquells qui ens emmetzinen a diari, d’aquells qui ens volen per sempre, vivint a tres quarts de quinze...
Labordeta, ho deixo aquí. No vull caure en la temptació d’esmentar el teu bigot fet i deixat anar, ni de la teva gorra tòpica del caminador ocasional, ni tan sols vull valorar la teva mirada humana i franca que va guanyar-se tants de bons amics. Podria, fins i tot, cercar entre la teva extensa discografia el bram profund de la terra seca, oblidada, aspra i monegrina. Posats a fer, podria rescabalar la memòria del teu germà poeta, textos del qual, tanta companyia et feren infinitat de vegades... podria fer tantes i tantes coses que em limitaré a acomiadar-te amb el títol del teu darrer llibre “Regular, gracias a Dios”. A hores d’ara, segur que, Ell, valorarà molt més allò que nosaltres no gosem posar-hi nota.
Abans d’acabar un apunt més. José Antonio avui, dia 20 de novembre, en veient els resultats de les Eleccions Generals potser en diries alguna de grossa: ho intueixo. Tot i això penso, com tu que “habrá un día que todos al levantar la vista...” etcètera, etcètera.
En la teva motxilla t’emportares la dignitat d’aquell que no s’arronsa; la contundència vital del que se sent estafat, tot i això, ens deixares la ferma esperança en un futur de privilegi que ja sospitaves que no abastaríem.
José Antonio, al teu sarró d’aragonès militant, traginaves, amunt i avall, la paraula dels anomenats “sense veu”, parlessin com parlessin i fossin com fossin. Per citar-te no puc servir-me del tòpic recurrent i bleda d’afirmar que vas marxat sense fer soroll; potser, fins i tot, és una de les poques vegades que un soroll (el teu) m’ha emocionat d’allò més: gràcies per compartir-lo. T’agraeixo, tanmateix, el fet d’esdevenir l’incisiu tabalot que tant i tant necessitàvem a les hores baixes en què van sumir-nos.
Torno a la teva motxilla (espero que sàpigues perdonar-me la reiteració monotemàtica) per acostar-hi l’oïda. Sento eixir dels seu fons un so greu que ens invita a la clarividència del pas ferm, el cap alt i l’esguard a l’horitzó. De la teva motxilla emergeix el verb puntual; el poema fet sereníssim pretext envers un demà més lliure. La teva motxilla és el blindatge al suborn d’aquells qui ens emmetzinen a diari, d’aquells qui ens volen per sempre, vivint a tres quarts de quinze...
Labordeta, ho deixo aquí. No vull caure en la temptació d’esmentar el teu bigot fet i deixat anar, ni de la teva gorra tòpica del caminador ocasional, ni tan sols vull valorar la teva mirada humana i franca que va guanyar-se tants de bons amics. Podria, fins i tot, cercar entre la teva extensa discografia el bram profund de la terra seca, oblidada, aspra i monegrina. Posats a fer, podria rescabalar la memòria del teu germà poeta, textos del qual, tanta companyia et feren infinitat de vegades... podria fer tantes i tantes coses que em limitaré a acomiadar-te amb el títol del teu darrer llibre “Regular, gracias a Dios”. A hores d’ara, segur que, Ell, valorarà molt més allò que nosaltres no gosem posar-hi nota.
Abans d’acabar un apunt més. José Antonio avui, dia 20 de novembre, en veient els resultats de les Eleccions Generals potser en diries alguna de grossa: ho intueixo. Tot i això penso, com tu que “habrá un día que todos al levantar la vista...” etcètera, etcètera.
l´Autor
![Foto de perfil de sacdegemecs Foto de perfil de sacdegemecs](/imatges_autors/137495.jpg?rnd=1154648253)
75 Relats
36 Comentaris
67669 Lectures
Valoració de l'autor: 9.40
Biografia:
Em dic Felip Francesc Girbau-Corominas i Carné.Tinc quaranta anys acabats de fer i cent catorze més en cartera.
En aterrar en aquest món de mones, hom va adonar-se que lluïa un parell de dentetes apuntant per damunt de les genives: a la sobrassada, al pollastre, a les faves a la catalana i als mugrons de la meva pròpia mare els havia arribat un nou enemic.
Vaig començar a caminar el dia 24 de juliol de 1962 a quarts de deu del vespre: d'aleshores ençà, sempre més he procurat anar a cavall.
Curiosament, la xerrera em va venir força temps més tard que les meves primeres passes; tot i això, penso que he recuperat el temps perdut amb escreix.
Amido un metre seixanta-set centímetres escassos i peso uns vuitanta quilos generosos. Aplicant uns senzills teoremes matemàtics podeu arribar a calcular el meu perímetre, el meu volum, el meu coeficient d'intel·ligència i el número secret que activa la meva targeta VISA ELECTRON.
Sóc papamosques, egòlatra, fascinant, delitós, enquimerable, audaç, circumspecte, inèdit, atent, arrogant, dandi, gràcil, munífic, natural, faust, diligent, robust, primmirat, eixerit, complidor, ponderat, faroner, receptiu, sensible i Membre destacat del Comitè d'Empresa.
Com a norma, no necessito cap excusa per deixar de fer alguna cosa; només la solc necessitar per fer-la.
No em dol que se'm tingui per un tafaner impenitent: tothom amb el seu fa el que vol i amb el dels altres tot el que pot.
Tinc hipoteca, esperances, somnis, un cotxe que acaba de passar l'ITV i un company molt pesat a la feina.
Penso que més val quedar-se per vestir sants, que per despullar borratxos. Per davant d'home casat sóc burro espatllat... i això ja ve de lluny: de quan els burros no se solien espatllar, com ara.
Perdoneu-me les meves il·limitades limitacions i ens trobem a la Geltrú, quan ens hagin fotut fora de Vilanova. Que Santa Llúcia us conservi la vista, en Casinos de Catalunya els estalvis i en Signal la dentadura...
Si voleu intercanviar idees amb mi, podeu fer-ho a
anvabi13@gmail.com
Últims relats de l'autor
- Refelxions. 9. 20 de febrer de 2017
- Reflexions, 8. 15 de febrer de 2017
- Reflexions.5. 3 de febrer de 2017
- Reflexions. 7. 8 de febrer de 2017
- Reflexions. 6. 7 de febrer de 2017
- Reflexions. 2. 15 de gener de 2017
- Reflexions. 4. 17 de gener de 2017
- Reflexions. 3. 17 de gener de 2017
- Reflexions.1. 8 de gener de 2017
- El carretó roig.
- Carta oberta a José Antonio Labodeta (amb massa retard) (Xacó de cal Cameta, 10)
- Quatre pinzellades del meu avi, "Victo"
- Potser ja faig salat... (Xacó de cal Cameta. 9)
- Cansament vital. (Xacó de cal Cameta. 8)
- Confesso, professo i acuso. (Xacó de cal Cameta. 7)