Cercador
Absent
Un relat de: diesiAbans tot era diferent. Cada dia m'aixecava amb il·lusió per anar a l'escola, a les classes prestava atenció, amb els amics feia comentaris divertits i m'ho passava bé...
Ara els dies se'm fan eterns, les classes són cada vegada més pesades i avorrides, els amics no riuen amb mi perque gairebé mai parlo amb ningú i els meus pares només fan que preguntar que què em passa. Ni jo mateixa se el que m'està passant.
A les classes em passo l'estona escrivint paraules sense sentit i capficant-me inútilment en els meus pensaments, sense prestar atenció al que em diu la resta de la gent.
Cada dia que passa és més difícil sortir de l'abisme en el que he caigut. Cada dia es pitjor que l'anterior i sembla que també sigui més llarg. La gent em mira i murmura coses, parlant de mi descaradament.
Tots aquests problemes són culpa de l'amor, que un dia es va instal·lar dins meu i no gosa sortir-ne. "La vida ja no té sentit", penso a vegades.
Mentre seguia escrivint en la meva llibreta plena de gargots, vaig sentir que algú cridava el meu nom:
- Què et passa? Estàs absent. - era la veu que em va fer sortir del pou negre ple d'idees desordenades en que havia caigut i em retornava a la vida real. Era la seva veu, la veu de la única persona que havia estimat de debò en tota la meva vida. La única veu que podia ajudar-me en aquell moment.
La meva resposta va limitar-se a un somriure forçat, massa fals i vaig seguir fent dibuixos a la pàgina estripada fins que va sonar el timbre que deia que un altre dia s'havia acabat, perquè demà en comencés un altre, una mica més llarg.
Comentaris
-
ola![Ofensiu]magma | 21-01-2007
Molt ben redactat !! Has expressat molt bé aquests sentiments.. però ara ja saps que tens prohibit sentir-te sola i absent per amor ee !!! XD
Que amigues com tu hi ha poques, i juntes estarem per sempre. Petons de mâgmâ -
molt bé noia...[Ofensiu]Noia de vidre | 01-11-2006 | Valoració: 9
tots, a cops, entre perfums, entre instants... ens tornem absents, ens mosseguen, ens acaricien i no ens adonem. I quan hi ha lluna plena, l'ànima surt del cos durants uns minuts per saber què és viure sense algu que li dona ordres...
absent per amor..... m'ha agrada!
un petonet molt fort de vidre!!! -
...[Ofensiu]sucdetaronja | 25-10-2006 | Valoració: 10
tots ens sentim així de vegades... i sents q cada dia es un altre dia gris com l'anterio, sense sentit, sense res... però aleshores trobes alguna cosa que et plena, i trobes altra, i una altra. no s'ha de tirar mai la toballola
un bes
Valoració mitja: 9.67
l´Autor
![Foto de perfil de diesi Foto de perfil de diesi](/imatges_autors/374121.jpg?rnd=1191771267)
84 Relats
514 Comentaris
131402 Lectures
Valoració de l'autor: 9.64