Cercador
Sobreviure
Un relat de: gypsyLes nou i cinc. He mirat el rellotge en un acte reflex després de sentir un terrabastall ensordidor. Tothom xiscla. Corro cap a un dels finestrals i veig horroritzat la torre nord en flames. En el nostre edifici també hi ha hagut un impacte, un meteorit? Vaig a buscar a la Helen, corro esperitat fins al seu despatx. No hi és. Encara no puc processar l’abast del que succeeix. Corro fins a les escales i les enfilo saltant tant de pressa com puc. Hi ha un home estirat demanant ajut. M’hi atanso, està cremat i molt ferit. No puc fer res. Em demana que no el deixi. És negre i gros. Li ha caigut quelcom al damunt, no pot bellugar les cames. Fujo de les seves súpliques, i recordo tot de sobte quan el pare em deia que mai no seria ningú, jo. Només un mediocre, un homenet indigne del cognom que porto. I ara fujo com un covard. L’olor s’ha tornat nauseabunda, de goma vulcanitzada, de plàstics barrejats amb cossos morts. Voldria vomitar, m’aturo en un dels replans i ho faig mentre els xiscles continuen. Tot el que m'envolta sembla un infern. No em puc aturar, segueixo baixant escales de tres en tres. Tinc vint i quatre anys, no vull morir ofegat com una rata. Intento no mirar a tots els ferits que vaig esquivant mentre salto. Una rata que fuig. El pare ja m’ho diu que sóc el pitjor dels seus tres fills, el que mai no farà res important, el que no té coratge ni empenta. La mare no diu res perquè és submisa, però segur que també ho pensa. Voldria contemplar la mort a gran escala, però sense veure morir ningú. Sense sang, sense crits, sense cap figura humana. I en aquesta buidor, deixar anar la imaginació lliurement. Veure-ho des del televisor com els pares, en Rick i la Jane. Per què sóc aquí? Hi ha gent que salta per la finestra, ningú no vol morir cremat. He trepitjat el clatell esclafat d’una dona mentre saltava esglaons i duc la seva sang enganxada a la sabata. No sé a quin pis sóc. Només corro posseït sense guaitar allò que veig. “Mike, ets un homenet, un pobre diable. Cap noia es casarà amb tu.” Pare, pare, pare! M’és igual, no m’importa, sóc el fruit imperfecte de les vostres perfeccions. Aquesta pudor de carn cremada és insuportable. A la guerra devia ser així l’olor dels camps, una barreja de sang i cossos desballestats. Voldria tornar enrere, avui a les vuit del matí. Vull arrencar aquestes imatges d’horror. Vull morir. Puc asseure’m i esperar a que la mort arribi. Ningú m’espera allà a fora. Si hi hagués una mica de pau, una mica de silenci per morir m’asseuria a esperar. Però segueixo baixant, ara amb els ulls clucs, no vull emmagatzemar més imatges de dolor, de covardia, de no misericòrdia. Decideixo obrir una escletxa a l’esperança que l’angoixa desaparegui, i el sentiment de culpa per no haver ajudat a persones que morien soles. He de rescatar algun bon moment, he de lluitar per recuperar quelcom per seguir vivint. Continuo baixant escales que no s’acaben mai. Recordo un dia que el pare ens va pegar, que la Jane em va dir “Ens trobarem a Iowa, a casa de la tieta Marge sempre que ens necessitem, eh Mike? Serà el nostre secret”. No sé si podré anar enlloc, no sé si podré escapar d’aquí, Jane. Albiro que la sortida és a prop, m’he creuat amb bombers que rescaten gent, els ajuden i s’hi juguen la vida. Déu meu! Jo no he ajudat, he fugit com un covard. Surto i la llum de fora m’esquitxa de més horror. Tothom plora, el carrer és ple de runes i d’una pols irrespirable. M’allunyo a poc a poc, com si jo ja no fos jo. He decidit que moriré en la catàstrofe. Marxaré algun lloc inhòspit i solitari. No cal que m’acomiadi dels pares ni dels germans. Podia haver mort allà a dins. Començaré una nova vida molt lluny d’aquí. Intentaré viure amb les noves pors, amb les noves culpes. Sobreviure deu ser això.
gypsy
Comentaris
-
Deu ser això[Ofensiu]franz appa | 11-10-2011
Abans de tot, cal referir-se al perfecte ritme, trepidant i atropellat però claríssim, que deixa entrar les frases, gairebé sempre directes i breus, de manera que filen el discurs interior del protagonista amb una encomanadissa sensació de realisme i veracitat.
El discurs així teixit ens proporciona una doble descripció: la visió de la catàstrofe exterior de la qual mirar de fugir embogit el protagonista, i el discurs interior en què s'intropescciona i repassa entre un enfilall d'autoretrets i sentiments de culpa els retrets i acusacions de pares i altra gent que l'han situat en una perspectiva molt pobra de si mateix, amb una sola excepciópositiva que no sembla equilibrar el seu estat d'ànim.
Aquesta intensíssima mostra de pols narratiu ens condueix, sense descans, a un final on el cel obert no promet cap esperança, carregat de fum i de negres perspectives.
La ironia és que el protagonista, tancat en aquell espai ferotge, ni tan sols ha pogut endevinar la causa de l'hecatombre que ha viscut ("Un meteori?", es pregunta), i no arriba a saber ni en el moment de la sortida que ha estat víctima de la follia homicida que busca escampar el terror per raons que sens dubte se li escapen.
I a qui no?
El moment de la vida i la mort deu ser això.
Magistral conte.
Una abraçada,
franz
-
Ostres !!![Ofensiu]Nonna_Carme | 09-10-2011 | Valoració: 10
Amb el teu estil impecable , descrius un fet que bé podia haver succeït
en l'atemptat de les Torres Bessones un 11 de setembre.
Colpidor i esborronador té un toc d'humanitat en la reacció del personatge que es sent culpable en front d'una situació en la qual és impossible actuar.
Bravo , Mariona !
Petons !!!
l´Autor
![Foto de perfil de gypsy Foto de perfil de gypsy](/imatges_autors/316387.jpg?rnd=190098975)
377 Relats
2797 Comentaris
456289 Lectures
Valoració de l'autor: 9.89
Biografia:
Hem viscut per salvar-vos els mots,
per retornar-vos el nom de cada cosa.
Salvador Espriu