Cercador
Reptes amb gavardina
Un relat de: Màndalf*Repte LVI proposat pel foster amb el tema "falses aparences". Paraules clau: funicular, agredolç, gavardina, creu. 250 paraules.
Així d'entrada, vaig escriure aquesta història per presentar que semblava interessant:
Pujava corrent pel caminet del costat del funicular a bon ritme. És costerut, el pulsòmetre marcava 150 i estava amarada; tot tal com a mi m'agrada. El sabor salat de la suor contrastava amb l'agredolç del xiclet. Em concentrava en sentir el terra sota les meves sabatilles, l'acaronava a cada trot amb les plantes dels peus i amb els dits; obria el nas, els ulls i les orelles intentant copsar-ho tot en aquell capvespre esplèndid. El meu cos responia com un llampec a les exigències del terreny; el cos salat i l'esperit dolç, tal com em deia el meu mestre Ling.
A uns 100 metres del cim, el vaig veure que baixava. Metre vuitanta-cinc, ros, ample, ben posat. Les meves pròpies idees van sobreeixir per damunt de les del meu mestre.
"Si tot ho té tan gran,..." vaig pensar. Jo tot ho faig amb passió; tot ho penso amb passió.
Quan el tenia a cinc metres em va sorprendre obrint-se la gavardina amb les dues mans: portava els pantalons del xandall mig abaixats i un aparellet minúscul treia el cap entre els rínxols. M'hagués posat a riure, però la seva mirada i aquell fil de baba,... vaig fer un bot per fuetejar un "Mae-gueri" furiós a les seves parts. Del cop de peu es va cargolar com un fetus i va caure al terra estabornit. El membre es va posar morat en menys d'un minut i va triplicar la mesura inicial,... li vaig fer un favor. Déu meu quina creu!
Però després vaig veure que a la Conxa Forteza la gavardina també l'havia inspirat i ja havia penjat aquesta altra desenfrenada situació:
Sor Maria de la Creu cada horabaixa agafava el funicular que pujava al Tibidabo per complir amb el seu deure apostòlic. Visitava a una senyora que vivia en una torre enfora de l'estació. Sor Maria havia de travessar el bosc per arribar-hi. Ella sabia que pecava però no se'n podia estar. Feia mesos que entre els pins albirava una figura que al seu pas s'obria la gavardina i mostrava uns atributs dignes dels dimonis que havien temptat a tantes santes dones. Sentia un agredolç plaer. El seu confés li havia aconsellat que denuncies el cas, però ella de cada vegada se sentia més atreta per lo que mig a contrallum endevinava.
Les nits dins la soledat de la seva cel·la i després de deixar-se l'esquena en carn viva amb els cilicis, quan se tombava damunt la dura màrfega, la seva imaginació volava i el seu cap s'omplia d'aquella cosa lluent i vermellosa que eixia entre els plecs de roba com si tengués vida pròpia.
Ja no podia més. Un dia se va decidir i agafant una ampolla d'aigua beneïda se va disposar a exorcitzar aquell dimoni que no la deixava viure.
Com de costum allà estava la gavardina oberta i el maleït cap que guaitava com la serp que va temptar a Eva.
Va córrer i amb tanta mala sort que va caure, la seva boca a dos centímetres d'aquella cosa. Va fer com els grans màrtirs, i resignadament, va decidir menjar-se-la perquè mai més no pogués temptar a ningú.
Amb el que em vaig decidir a donar l'altra visió de la jugada, cosa que em va fer passar una estona molt divertida,... gràcies Conxa. Va ser la que vaig presentar.
De petit ja m'agradava posar-me nuet amb els altres nens a la dutxa, no em feu dir per què. També us he de dir que les noies no m'han fet mai massa cas; això si que sé per què: sóc lleig com un dimoni. Precisament per això els he d'ensenyar el bé de Déu que tinc entre les cames, aquesta verga esplendorosa que em diferència dels altres i que defineix la meva personalitat.
Per això, cada tarda, quan aquella monja baixa del funicular ja em poso calent. M'amago entre els pins i quan està a prop, obro la gavardina. La beata fa com si no volés mirar, però queda enlluernada pels meus atributs. Frena el pas i els seus ulls entabanats m'exciten. Quan se'n va fent senyals de la creu a dojo amb un gest agredolç a la cara, jo me la pelo darrera del pi. De l'autoservei em moro de gust.
Però l'altre dia tot se'n va anar en orris. La molt cabrona va venir decidida amb una enorme botella a la mà. Em pensava que m'anava a esberlar el cap quan de sobte, va tirar-se al terra, va llençar la botella, es va agenollar i, com si resés pietosament, es va amorrar al piló. Em vaig quedar astorat i palplantat sense reaccionar fins que va acabar i va marxar amb una cara de felicitat que semblava una verge. Crec que em va xuclar l'anima. I ara què faig? Busco una altra monja o vosaltres penseu que potser tornarà?
Va guanyar l'angie amb un magnífic relat d'una senyora que no ho era tant com semblava.
Comentaris
-
Divertidíssims![Ofensiu]rnbonet | 29-11-2005 | Valoració: 10
Al seu temps, vaig llegir el segon, i em vaig mig descollonar de riure (havia llegit abans el de "madame"). Amb el trio, la cosa queda més bé, molt més rodona i adient amb la política del país... (Ai, no volia dir això! Tatxau!)
Salut i rebolica, xicon! -
Molt bons.[Ofensiu]Jere Soler G | 26-11-2005 | Valoració: 10
Molt bona idea això de penjar els reptes que no guanyen. Perquè, fet i fet, són boníssims; de vegades són millors que d'altres que ens han guanyat; aquest és el cas d'aquests que proposes aquí, de gran qualitat, frescor, i força divertits.
A banda d'això, crec que els reptes representen per als escriptors, el mateix que per un atleta el fet de córrer 8000 metres diaris per agafar fons. Ens ajuden a escriure millor, i ens donen idees. Cada repte és una possible novel·la o relat més llarg que es pot estirar i enriquir. I qui sap si, en un futur no gaire llunyà, es podria compilar un llibre amb els millors reptes.
Els reptes no cansen, els reptes distreuen, la majoria de reptes són de gran qualitat, i llegir-los enganxa.
l´Autor
![Foto de perfil de Màndalf Foto de perfil de Màndalf](/imatges_autors/89228.jpg?rnd=2142702954)
79 Relats
648 Comentaris
131715 Lectures
Valoració de l'autor: 9.78
Biografia:
Descobrint els colors de l'aigua he anat a parar aquí i ara em trobo compartint amb vosaltres aquest espai d'aigües clares de diferents tebieses i sabors...Ves quin dilema, senyor!
digueu-mes que és lo millor
si xurrupar un carajillo
o glopejar un cigaló.
Com podeu veure també sóc poeta
(de la Ribera d'Ebre).
gixpp@yahoo.es
Últims relats de l'autor
- Enmig del camp de blat
- Quina alegria!
- Barcelona fantàstica
- Segur que al planeta Froguis no hi ha verdura
- Un bon fitxatge
- Crims imperfectes amb atenuants perfectes
- Quin festival, tio, per cagar-s'hi!
- "Com arribar a ser un/a escriptor/a bo/na i famós/a" - Pròleg del llibre pel mateix autor, o sigui servidor.
- Aquesta tarda m'he empatollat amb un relat sobre mamuts i l'he hagut d'acabar de pressa perquè fan el Barça a les vuit
- Busca feina en Pau Clapet, poeta del Poble Sec
- Com aconseguir més comentaris que "Les dones també ens fem palles"
- 69 teories sobre la invenció del 69 (*)
- Perquè em vaig cruspir la caputxeta
- Acudit explicat a la manera relataire
- De com m'he pogut estalviar 500 segles de netejar peroles al purgatori amb una mica de sort i rebolicant