Cercador
Ni aquí ni enlloc
Un relat de: angieEls meus ulls no tenen casa pròpia, ocupen i desocupen sense avís previ. S'ajeuen rere la posta per descansar però, embadalits pel joc d'imaginar, fugen del coixí i es despengen mantes avall. Un cop escapats del seu hàbitat natural, agafen aire i embranzida per passar entre les frontisses de la finestra. En el seu trajecte nocturn caminen per carrers plens de miralls que reflectiran desitjos no acomplerts i refaran guions coneguts. Les paraules que creia adormides, gaudeixen fent l'amor amb el tacte dels somnis, lluny del cos, mentre la ment espera oberta sota el silenci de les parpelles.
Impera el desordre. Tot s'alenteix per tornar-se a accelerar. L'espai indefinit on s'instal.la la visió està controlat per un tramoista invisible. S'obre el teló. Primer acte. Els nens dirigeixen orquestres fora les esglésies i els capellans despullats venen possessions en el mercat de la humanitat, que no només vol alimentar-se d'esperances congelades. Un gos pixa a la cantonada. Ja no hi és. Segon acte. Nou decorat. Una banda de rock. Trona i plouen abraçades pels tristos, corren rius de medicines pels malalts i desesperats, s'estimen entre llamp i llamp els amors impossibles i el cel té el color de la tranquil.litat. Ningú té un lloc concret on moure's, cada trosset de món pot ésser un escenari on actuar. Els que marxaren fan d'actors secundaris amb vestuari clàssic, però el seu diàleg es fon rere els cortinatges laterals. Darrer acte. Es confonen plors amb aplaudiments. Neguit i plaer...
De cop i volta tot es compacta. L'amalgama d'imatges s'estavella contra tots els miralls. Es fa difícil saber què té forma i on són tots. Sura una olor de no res punxant i el silenci entela les ulleres dels somnis.
Quan l'última fase de la son és temptada per l'albada, quan la ciutat desperta amb el lent esbós d'un nou quadre, un sotrac fa saber als ulls que la primera llum atacarà la fortalesa de la meva única propietat i lleparà cada mur com una llengua famolenca. Llavors, empesos pel crit dels bioritmes, tornen, com cavalls desbocats. En la seva carrera frenètica, ensopeguen amb les mans, fins ara mortes per caprici biològic, i llavors aquestes s'obren i esculpeixen gargots amb relleu sobre els llençols. Apunts d'un viatge de vertigen que gronxaran les retines en el seu bressol còncau, únic mobiliari innecessari per a la llar d'un somniador.
Comentaris
-
He llegit amb molta atenció[Ofensiu]David Gómez Simó | 30-05-2007
aquest relat / poesia.
Perquè, em permetràs que ho digui, és més una poesia que un relat. La cadència de les paraules, el ritme, el to.
En conjunt subjugant.
No entenc, però, que hi fa a "fantasia", m'ha semblat molt real.
(Per cert, m'agrada molt la foto).
l´Autor
![Foto de perfil de angie Foto de perfil de angie](/imatges_autors/147155.jpg?rnd=1574254675)
199 Relats
1457 Comentaris
280330 Lectures
Valoració de l'autor: 9.83
Biografia:
Sóc tan sols un fantasma d'allò que m'agradaria ser, per això em trec el llençol sovint i em despullo entre la prosa i la poesia, per trobar el món que somnio.El meu correu :angels_torres2@hotmail.com
Últims relats de l'autor
- HAIKÚS ENTRE SOL I LLUNA
- Tots cagats
- Insistència noctàmbula
- Etern riu de porpra
- L'hora dels adéus
- Bassal
- Atac sorpresa de la classe obrera
- Crits des del turó
- Moriré imaginant que moro
- L'essència del crim
- Haikus sense dits
- La prunera borda o tankes del desencís.
- Reis sense corona
- Companys de taverna
- Pàgines d'un diari recuperat