Cercador
L'Arnau i el Francesc 19. Passejant per les Rambles
Un relat de: Vicenç Bacardit i GarciaPassejant per les Rambles
-Com ha molat la discussió amb la veïna, eh, Raven? -va recordar el Francesc just quan passaven per davant del Liceu.
-Sí, bueno, ha estat genial -va respondre no massa convençut l'autor d'aquella proesa, caminant enmig del grupet per les Rambles.
-Com a mínim ara estarà una temporada sense tocar-nos els ous -va dir el Marc, iniciant així un interessant flashback-. És que només obrir la porta i veure aquell careto t'has posat a riure com un cabrón i la vella encara s'ha emprenyat més.
-Vaya -va fer el Sánchez-. Y la tía con batín y rulos! Que vergüenza ajena que he pasado.
-I els crits que feia la dona? Que sia ja està bé; que si que us heu pensat; que si trucaré a la policia -explicava l'Arnau emocionat, com si cap dels seus amics hagués estat també testimoni d'aquell fet-; que si els joves d'ara estem tots bojos.
-I heu vist com li contestava, jo? -va vacil·lar l'Enric-. M'he quedat amb ella un munt de vegades, eh?
-Sí, sí. Però el millor de tot, tius, i això no m'ho podeu negar -va afanyar-se a dir el Pep, emocionat pel què anava a dir-, ha estat quan la veïna ha tret de la butxaca aquell ganivet de cuina, tiu.
-Ostres, llavors si que he flipat -va reconèixer l'Enric, canviant radicalment l'expressió de la cara.
-Tiu, t'has cagat a sobre.
-Sí, reconócelo.
-Bé, no ha estat massa agradable veure la meva veïna de tota la vida amenaçant-me amb un peaso de ganivet -va apuntar el Raventós-, però el primer que m'ha passat per ment ha estat: Què fot aquesta tia? Està boja?
-Joder, tiu, ha estat boníssim -feia el Francesc entre panxons de riure i donant cops a les espatlles dels seus amics més propers.
-Doncs també haguéssiu pogut sortir d'allà darrere a ajudar-me a prendre-li el ganivet, no?
-Si, hombre. Morir en manos de una ancianita no es mi manera ideal de palmarla -s'excusava el Sánchez.
-I la puta tia deu haver estudiat esgrima o algo, perquè ha començat a moure el ganivet amunt i avall d'una manera -va recordar el Marc, ja apropant-se al museu de la cera.
-Si, i quan el Raven ha començat a fer moviments de karate per espantar la iaia i ha passat el veí del sisè, llavors si que s'ha muntat una de bona -rememorava l'Arnau.
-Vaya!, El vecino diciéndole a la abuela que se calmara, que todo saldria bién -afegia també el Sánchez, meravellat per aquell interessant capítol de l'escala-, y la tía chillando como una histérica con el cuchillo.
-Li ha anat de ben poc, eh? al meu veí -apuntava de forma tètrica l'heroi d'aquell merder-. El ganivet li ha passat ben bé per aquí -i va assenyalar un espai dos centímetres al costat de l'orella.
-Bueno, i llavors el marit, tiu, amb els gayumbos de floretes, baixant per les escales i cridant: Remei, Remei!! -seguia narrant el Marc-. Quin riure, tiu.
-Sort que el veí del sisè acabava de plegar i casualment portava sedants al maletí, que si no -va dir l'Arnau, ja al final de les Rambles, esperant per creuar el carrer.
-I el marit més desesperat i tot que la dona, cridant-nos a nosaltres, el molt cabron -va recordar el Francesc, començant a traspassar aquella via pública-, com si tinguéssim la culpa de que s'hagi casat amb una boja.
-Sí, tiu, ho tinc ben gravat a la ment: Marrecs consentits -feia el Marc imitant la gruixuda veu del marit-, això és culpa vostre. La meva dona ha perdut la paciència per culpa vostre i d'aquesta música del diable que escolteu.
-Que pringat! -va saltar el Pep-. Marilyn Manson, música del diable? Desgraciat!
-Tranquil, Pep, la gent gran no hi entén, de bona música -va calmar-lo l'Enric, a punt d'arribar al pont que unia el port amb el Maremàgnum.
-Que faena que ha tenido tu vecino médico para tranquilizarle a él también.
-Sí, i després ha estat molt amable en avisar ell mateix l'ambulància que se'ls ha endut -va seguir l'Arnau.
-Sí, i d'esperar-se amb ells perquè nosaltres poguessim acabar de sopar.
-Bé, tiu, sigui com sigui, has guanyat la batalla contra els teus veïns -va proclamar el Marc, mirant orgullós el seu amic.
-Sí, i ara aquell parell de desgraciats no tornaran a tocar-nos els ous durant una bona temporada -va afegir el Pep, rient ja sobre el pont llevadís.
-Tienes razón! Ahora tienen que descansar y recuperarse de este susto que han tenido -va dir el Sánchez sobre aquell mateix tema.
-I tu no et sentís culpable, eh? Raven? -va demanar-li el Francesc-. Que et coneixem.
-Sí. A aquell parell de bojos els anirà de conya la temporada que passaran al sanatori -va creure l'Arnau-. Ja ho veuràs, company.
-Sí! Ja ho sé! -va fer per fi tot convençut l'Enric-. Ho he fet pel seu bé! Ostres! Quanta gent que hi ha al Maremàgnum! Que guay!
l´Autor
![Foto de perfil de Vicenç Bacardit i Garcia Foto de perfil de Vicenç Bacardit i Garcia](/imatges_autors/10716.jpg?rnd=937830228)
55 Relats
20 Comentaris
59267 Lectures
Valoració de l'autor: 9.67
Biografia:
Vaig nèixer el 1980 a Sabadell, tot i que visc a Igualada des dels tres dies d'edat.Només he guanyat un parell de cops els jocs florals de l'institut, però espero tenir una mica més d'èxit en el futur amb les meves novel·les, els meus relats i les meves... paranoies. Bé, com a mínim, a veure si m'hi poso una mica més que fins ara.
Últims relats de l'autor
- Misteriós assassinat a Igualada (primera part)
- L'Arnau i el Francesc 35. El primer petó-petó
- L'Arnau i el Francesc 34. A la taula d'un bar fosc; dos nois, dues noies
- L'Arnau i el Francesc 33. Una cita a cegues
- L'Arnau i el Francesc 32. Una inesperada visita
- L'Arnau i el Francesc 31. Ambició és poc.
- L'Arnau i el Francesc 30. L'interès de la mare
- EL SECRET MÉS MAL GUARDAT - SECRETS
- Després de tu! (Passió)
- Glòria - Gelosia
- El retrat
- Diners fàcils
- Les pàgines viscudes
- Diari d'un mosquit
- Passatgers d'aigua dolça