Cercador
PASSEN ELS ANYS
Un relat de: Gemma Matas GustemsÉs mig matí, surto de casa meva per anar a comprar uns postres, el dia s’ho mereix, és diumenge!!!
També surt un veí, ens saludem: “bon dia, bon dia. Creus que farà bo ?- bé ja veurem, ara fa sol però sembla que el temps vol canviar”.
Un cop acabades les salutacions i les tradicionals “noticies del temps”, ens separem només passar la porta i cadascú segueix el seu camí.
Una mica més enllà, veig a una altra veïna, va marxant poc a poc, riallera, com sempre. En una mà hi porta la corretja que té lligat al gosset, el seu company més fidel, i a l’altre, el seu inseparable bastó que l’acompanya des de fa molts anys, ja ha superat les nou dècades...
Ens creuem, s’eixampla el seu somriure, li faig un comentari de caire graciós i em contesta tot rient i acabant la frase tota sola, mig tirant amunt, al veure que jo seguia caminant. No li dono més importància, vaig a fer la meva compra, no és cosa de perdre temps!!!
En retornar cap a casa, la veig asseguda al banc de pedra que envolta el jardinet que tenim davant de casa. És un bon lloc per passar-hi una estoneta, els arbres que hi ha, protegeixen del sol i l’amplada de l’acera, permet seure tranquil, tot veient passar la gent cap a munt i cap avall, uns molt de pressa, d’altres, no tant. Hi ha qui va amb el seu cistell, hi ha aquella persona gran, caminant poc a poquet, amb les mans agafades al darrera, mirant-ho tot aspectant. Va “matant el temps”, ha d’anar passant el dia... encara falten moltes hores fins que torni a arribar la nit.
Al costat de la veïna, i seu un senyor d’una edat similar a la d’ella o potser no tan gran. També va amb el seu bastó, i tots dos van fent “petar la xerrada”. Quasi segur que van parlant dels seus records, de la seva llarga vida ja passada, i per descomptat... fent crítica dels temps actuals, amb la típica frase “quan nosaltres érem joves, que diferent era tot, no com ara... “
En veure aquesta parella, quants pensaments i quantes reflexions em venen al cap.
Com una llambregada, revisc la recent trobada amb la senyora i això sol, ja es motiu perquè m’assegui a escriure tot el que estic sentint dintre meu. És d’una amplitud tal, que em sembla impossible que traduït en paraules, pugui omplir tant d’espai.
La recordo tirant amunt, somrient i amb indubtables ganes de parar-se i tenir una mica de conversa plegades. Tot i que ho sé, “jo tinc pressa”, és diumenge i vaig a buscar uns postres, no es qüestió d’entretenir-se!!! Reflexionant penso, i ella? – precisament el que agraeix és això, tenir uns instants de companyia per poder parlar una mica, del que sigui, és igual, però sobretot poder sentir-se acompanyada un moment per una persona coneguda i intercanviar unes paraules, una petita conversa, no solament una salutació tot passant pel seu costat.
Em torno a mirar la veïna i a aquell senyor i penso: com es possible que portem vivint en el mateix edifici quasi bé vint-i-cinc anys i encara no sàpiga el seu nom? – Ella, sí que sap com em dic jo, la seva filla també viu a la mateixa escala, tot i que en un altre pis, i em coneix sobradament. Per mi, segueix essent “la veïna”, com molts d’altres de l’escala. He de reconèixer que ni m’he preocupat de buscar el seu nom a la bústia, ni tant sols aquest matí. Es per comoditat? – Es per falta de ganes? – ES VERGONYÓS. Hi posaré remei i en baixar, procuraré de no oblidar-me’n i a partir d’ara podré pensar en ella com la senyora ... .
Tot i que no ho volem reconèixer, la gran majoria vivim estressats, potser no és ben bé la paraula correcte. Crec que més aviat el que fem és voler viure de pressa.
Com més grans ens fem, més ens en adonem de que la vida se’ns escurça i estem deixant moltes coses per fer i moltes d’altres per acabar.
Les persones que som de naturalesa inquieta, voldríem poder viure al moment, dic al moment, no he errat el “al” pel “el”.
Tot i que ningú ens obliga i ho fem perquè és el nostre gust, ens marquem les nostres pròpies fites, sempre més severes de complir, si som nosaltres mateixos els que hi posem les normatives i també nosaltres mateixos els que volem poder sentir l’orgull propi d’haver aconseguit arribar fins a la meta que ens havíem marcat.
La meva manera de veure i viure la vida, no es pensar “em faig vella, cada dia soc més vella”, i anar-me deixant caure poc a poc, amb aquesta trista perspectiva. No soc persona d’anar “mirant les obres”, amb els braços creuats a l’esquena, a l’espera d’acabar un dia interminable i començar-ne un altre amb les mateixes perspectives.
La meva visió de la vida és que PASSEN ELS ANYS... però no per fer-nos VELLS, sinó per fer-nos GRANS. Hem de poder veure l’horitzó, però llunyà i ple de color. Cada moment hem de veure “la sortida del sol”, no el crepuscle, ja ens arribarà l’hora de marxar amb la seva darrera claror...
Tots hauríem de poder trobar un punt de recolzament que ens faci sentir ganes de viure.
Hi ha persones que en aquest món han sigut tan maltractades i que han hagut de passar per situacions tan i tan dures, que precisament el que volen és tancar els ulls i arribar a l’últim son però, tot i així, crec que si tots plegats no fóssim tan egoistes i no anéssim pensant només amb la nostra pròpia comoditat, potser la seva solitud i la seva desgràcia seria de més bon portar i no es sentirien tan sols i amb tantes ganes d’abandonar-ho tot.
Torno a pensar amb la veïna i amb les meves presses i jo mateixa em pregunto: tant m’hauria costat parar-me un moment, fer una petita xerradeta amb ella i després seguir amb les meves coses? – suposo que qui em dicta això és el meu cor i em vol fer veure quantes vegades només amb una mirada, amb un somriure, amb una carícia, amb un petó, amb unes paraules... podem alegrar per uns moments la vida d’una altra persona, i sens ni saber com, al mateix temps sentir-nos “plens”.
Un cop complerts els cinquanta-seixanta, la majoria ja som avis. És un goig inexplicable veure aquell petit recent nascut, que tot just obre els seus ulls al món. Te’l mires i quasi no goses tocar-lo. La teva estimació ja és tal, que tens por de fer-li mal, tot i que l’estrenyeries contra el teu pit amb una abraçada tan forta, que no és explicable amb paraules.
El tens davant, el veus, te’l mires i quasi ets incapaç de poder comprendre que vol dir ser l’avi d’aquell petit, que és sang de la teva sang i que des de aquell mateix moment, t’està fent canviar la vida.
Anem veient créixer els nets, però tot i que son la part més important de la nostra existència, això no vol dir que tot s’acabi aquí i que ja en tenim prou en tenir-los al costat i poder atendre’ls.
Tal i com jo ho veig , hem de saber marcar una línea de separació entre la vida amb els nets i la “nostra pròpia”. És possible que no se’m entengui prou bé el que vull dir, però ho puc explicar d’una manera més senzilla.
En tots els efectes, els nets (o fills) van per davant de tot però, això no vol dir que haguem de perdre el punt de mira que ens havíem fixat per anar seguint en el nostre camí per la vida.
Crec que tothom té encara o ha tingut en algun moment, una afició o altra. Uns, l’han pogut practicar, d’altres, per diverses circumstàncies no els hi ha sigut possible en el moment més òptim, però no per això ha deixat de seguir ocupant un raconet en el lloc més amagat del seu pensament.
Quan ha arribat el moment de la jubilació o de poder disposar de suficients hores lliures per “fer el que vulguis”, és quan s’hauria de buscar a la memòria aquell pensament, treure’l del raconet, espolsar-li bé la pols, i posar-ho en pràctica, donant-se el gust de gaudir-ho poc a poc, sense pressa, disposes de tot el temps que necessitis per sentir-te ple i feliç.
I les fotografies? – com canvia amb els anys el grau d’importància que va prenent dintre nostre veure algun ser molt estimat i que tot el que et queda , és el que se’t ha gravat a la memòria o aquella imatge que tens a les mans i que ni recordes en quina època va ser feta.
Quant tens vint anys i tens els pares al costat juntament amb la teva família més al•legada i d’altre de més llunyana, els teus amics, els teus companys i tot el que t’envolta normalment, et mires la fotografia sense quasi bé ni donar-li importància. Quan en tens trenta i ja has creat la teva pròpia família, ja te la mires d’una altra manera: l’ensenyes a la teva parella, posant-li la petita pinzellada d’un record llunyà. A mida que et vas fent més gran, la pinzellada ha anat creixent i quan tens ja una edat bastant avançada, agafes la mateixa fotografia i tot ha canviat.
Veus l’ imatge dels teus pares que et van deixar fa anys, et venen records llunyans de moments viscuts amb altres familiars o amics molt estimats que també han marxat i el valor que té per tu en aquell moment aquell mateix retrat és tal, que només els teus pensaments més íntims li saben donar forma, silenciosament.
Torno a pensar amb la veïna i amb aquell senyor assegut al seu costat.
És com si els veiés asseguts davant d’una pantalla molt bonica i amb una gran diversitat de colors taronges i vermells que poc a poc van acompanyant al sol cap el seu ocàs, com un capvespre d’aquells tan magnífics que moltes vegades podem contemplar.
El seu horitzó va marxant cap el crepuscle, tot i que encara hi brillen els últims rajos del sol de la vida... de ben cert que la imaginació és indefinible!!!
Em ve al cap aquella dita quasi bé popular: “hem de mirar el futur, el passat, ha quedat enrere”.
Però, tornant a la realitat i profunditzant penso, i ells?, futur? – poquet, passat? - molt, tota una vida...
Gemma Matas
Comentaris
-
Un relat colpidor[Ofensiu]brins | 20-06-2013 | Valoració: 10
Gràcies al teu comentari, he pogut trobar aquest relat tan bo; t'agraeixo molt que me n'hagis parlat. Exposa una història preciosa, plena de sensibilitat i de tendresa, amb profundes reflexions que hauríem de guardar a la nostra tauleta de nit per poder recordar-les cada dia.
T'agraeixo molt les paraules que m'has enviat, Gemma. M'han emocionat perquè he captat que eren molt sentides. Moltes gràcies!
És ben cert que les presses i les prioritats malenteses ens condueixen a una incomunicació que pot fer molt de mal a les persones grans; immersos en el nostre dia a dia, no ens adonem de com els és d'important la nostra conversa. Tal com tu penses... tant de bo jo també pogués explicar milions d'anècdotes als éssers estimats que ja m'han deixat, i preguntar-los un munt de coses que ja mai no podré saber; tan sols ells les sabien...
Rep una abraçada molt afectuosa, Gemma,
Pilar -
DEDICAT[Ofensiu]Gemma Matas Gustems | 29-07-2012
Pel Miquel, el meu marit.
Junts i amb amor fa 41 anys
que anem PASSANT ELS ANYS!
Gemma
-
Entro a formar part de la gran família de RC[Ofensiu]Gemma Matas Gustems | 28-07-2012
Diumenge 6 de novembre del 2011
Em vaig fer sòcia de Relats en Català i va ser el primer conte que hi vaig enviar. -
Publicació[Ofensiu]Gemma Matas Gustems | 28-07-2012
Editat a la revista LO MUSSOL de la Palma d'Ebre
sota l'encapçalament "PÀGINES LITERÀRIES"
Revista num, 60
pags. 29-30-31 -
EDITAT[Ofensiu]Gemma Matas Gustems | 28-07-2012
Editat a la revista ESPAIS de Barcelona Núm. 69 del juny del 2012.
-PROSA-
pag. de la 4 a la 7 -
Publicació digital[Ofensiu]Gemma Matas Gustems | 30-04-2012
Presentat en el 14è Premi de narrativa breu per Internet TINET (Premis Literaris Ciutat de Tarragona 2010).
Publicat per TINETbiblioteca de la Diputació Tarragona el 13-5-2011 -
Hola veïna[Ofensiu]magalo | 10-03-2012
Estic d'acord amb tu en que volem fer masses coses en poc temps i a mesura que ens fem grans, descobrim el plaer de les petites i sencilles coses. Aturar-se a petar la xerrada amb la veïna (la del costat de casa o la del poble del costat, com tu i jo) no farà que perdem el temps, al contrari, farà que el nostre temps s'enriqueixi amb noves vivencies. Ja va siguent hora que ens aturem més per gaudir de les coses que tenim mes a prop. Ja va siguent hora que li demanem el nom a la veïna que fa anys que saludem.
fins aviat Gemma
petons
Marta -
El ritme de vida[Ofensiu]Joan G. Pons | 25-02-2012 | Valoració: 10
Com tu escrius i ho comparteixo plenament, passen els anys, però la vida segueix el seu ritme.
Els anys poden ser com una desfilada de trens que passen i jo els contemplo una estona i després segueixo...
M'agrada molt aquest fragment del teu Relat:
"La meva visió de la vida és que PASSEN ELS ANYS... però no per fer-nos VELLS, sinó per fer-nos GRANS. Hem de poder veure l’horitzó, però llunyà i ple de color. Cada moment hem de veure “la sortida del sol”, no el crepuscle, ja ens arribarà l’hora de marxar amb la seva darrera claror...
Tots hauríem de poder trobar un punt de recolzament que ens faci sentir ganes de viure."
Coincidim. M'agrada coincidir. Felicitats !!!
-
Els petits detalls en la vida[Ofensiu]Unaquimera | 14-02-2012
He vingut avui fins al teu primer relat encantada de seguir el teu suggeriment.
Sempre he dit que els primers són especials, per diversos motius... i en aquest em queda prou clar, ja que tu mateixa dius que reflexa l’enfoc que dones a la teva vida i els teus desitjos de continuïtat en aquesta mirada positiva i engrescada que demostres, i que sembla dir:
“No hem d’omplir la vida d’anys, sinó els anys de vida”
i estàs disposada a fer-ho a partir de les petites coses, dels detalls del dia a dia, com conèixer el nom de la veina per poder saludar-la pel seu nom.
Em sembla un plantejament molt realista.
Després de llegir el teu text, no m’estranya que t’hagi agradat “Avui, ara, aquí” ja que precisament intenta transmetre a la seva manera que qualsevol moment és bo per creuar unes paraules, per compartir un somriure, per establir complicitat amb la mirada, ... ja que amb qualsevol d’aquests detall podríem haver omplert d’alegria el dia de l’altre, i encara que sigui un estrany, i més encara si és un conegut, crec que això val la pena.
D’una manera més pròpia meva, també vaig tractar aquest tema en el meu primer relat enviat a RC, que “per causalitat” té la mateixa durada que aquest teu i també exposa una galeria de personatges.
Segur que saps com anar-hi, però aquí et deixo un enllaç directe: es diu Amb les cames separades i si si cliques damunt la paraula en color, s’obrirà de seguida!
Respecte al que dius al final del relat sobre els néts i la jubilació, no puc opinar per mi mateixa, perquè encara no és el meu cas, però en principi la teva exposició em sembla ben raonada i molt raonable.
També crec que el passat serveix per aprendre : recordar-ho ens ajuda a saber d’on venim i quin camí hem fet fins ara, però no es pot viure ancorat en el que ja ha acabat, sinó en el que ara mateix està succeint, assentant bases de cara al futur.
Saps? Tinc la sensació de conèixer-te una mica millor, després d'haver llegit aquest relat. ;-)
I dit tot això, deixo ja d’enrotllar-me i t’envio una abraçada càlida,
Unaquimera
-
Passen els anys, si[Ofensiu]Miquel de la Rosa i Bages | 07-11-2011 | Valoració: 8
Trobo molt encertat el relat. La vida és tot un començar i un acabar amb un llarg (?) període entre tant.
Valoració mitja: 9.33
l´Autor
![Foto de perfil de Gemma Matas Gustems Foto de perfil de Gemma Matas Gustems](/imatges_autors/1037228.jpg?rnd=1401606413)
73 Relats
411 Comentaris
90371 Lectures
Valoració de l'autor: 9.87
Biografia:
Com m’imagino que tots els que som relataires, m’agrada molt escriure, cada vegada més i valoro molt els comentaris que vaig rebent.
L'opinió del companys ajuda a anar aprenent, a corregir errades de narrativa on et pots haver confós, a reflexionar i a desenvolupar la imaginació, així com també és molt interessant llegir relats que vas trobant aquí i allà, anar ampliant el cercle de coneixença de relataires i descobrir cada cop més el gran món que ens ofereix la literatura.
Estic molt contenta de formar part de RELATS EN CATALÀ, crec que és una web molt important per tots els que ens agrada escriure i que no ho fem per l’afany material de guanyar-hi diners.
Us passo el meu correu per si algú de vosaltres vol tenir un contacte més directe:
gemmamatas.50@gmail.com
També us passo el meu bloc, molt senzill, però és on vaig reunint tots els meus escrits, siguin els passats a RC o d'altres.
http://gemmamatas.blogspot.com
Últims relats de l'autor
- UN MÓN APART
- EL MEU PRIMER DIARI
- LA INCÒGNITA DEL VEÍ
- "EM SENTO JOVE"
- Després de 50 anys...
- EL DIA A DIA D’UNS... I D’ALTRES!
- MIRATGE, REALITAT?
- SOC EXTRAORDINARI! – Epíleg
- SOC EXTRAORDINARI!
- I JO QUE T’ENVEJAVA
- ARRIBAR AL MÓN
- PASSEJANT PER LA HISTÒRIA PERSA
- ARRIBAR AL LÍMIT!
- MARE, QUE SIGUI FELIÇ!
- EL PETIT PAÍS i el país veí