Cercador
L'insecticida
Un relat de: MàndalfJa m'havia cansat d'estar tota l'estona a la comuna espantant els mosquits i sense poder fer les meves necessitats amb tranquil·litat . Així que, vaig agafar l'andando i me'n vaig anar a l'adrogueria a demanar uns sobrets de flit com sempre, aquells que es dissolen en aigua i després, bombejant amb la flitadora, s'escampen per l'habitació amb les cortines tancades. Cinc minuts i no queda ni un animaló. Però en Ramon, l'adroguer, em va insistir en que m'emportés el potet d'insecticida que va baixar d'aquell prestatge polsós. Que d'això de flit ja no se'n fabricava i que amb aquell esprai no calia esperar gens. Prems una mica el botó i al cap d'un moment llestos, l'habitació neta de bestioles. I no cal sortir, és inofensiu pels humans, em va dir tot convençut.
La tranquil·litat és bàsica per un home vell com jo, un home de 91 anys. Necessito tranquil·litat. Tranquil·litat per pensar. Per pensar en la mort... m'he de preparar. Us preguntareu per què tinc aquests pensaments tan lúgubres. Direu que si sóc una persona trista, amargada i amb tendències pessimistes. Doncs res de tot això, sempre he tocat de peus a terra i tinc les coses molt clares.
El dibuix que portava, com un mosquit acompanyat per aquell fantasma negre amb la dalla em va fer malpensar, eren de malastrugança. Però jo sóc bon jan de mena, així que vaig agafar el pot i vaig pagar trinco-trinco els 12'5 euros que costava. En canvi els sobrets de flit, la darrera vegada que els vaig comprar, valien 20 cèntims cada un. Anem de mal en pitjor.
No és lògic que una persona que ha ultrapassat amb escreix l'edat mitjana de mortalitat pensi sovint en la seva mort? La veritat és que això també ho tinc bastant clar, sempre he sigut un home pràctic. Després d'una infància i adolescència en la més absoluta religiositat, en arribar a la majoria d'edat vaig fer un gir de 180º i em vaig tornar agnòstic. He viscut la resta de la vida pensant que un home sense religió és com un peix sense bicicleta, que va dir aquell. D'esquenes al clero i a tot el que els envolta. Despreocupat de misses, confessions, pecats, penitències, inferns... de tot. Sóc un home honrat i sempre he pensat que amb això puc anar a tot arreu.
Així que em vaig posar a la comuna entre mig de les volades de les mosques i els mosquits (sempre tinc la finestreta oberta per salubritat i perquè sàpiguen els veïns que vaig menjar ahir per sopar). I vaig fer com em va dir l'adroguer, vaig prémer el botonet. A l'instant com un intens vapor olorós es va escampar per racons i raconets.
Però al meu cervell sempre m'ha quedat aquella pregunteta de "i si fos veritat això de la religió?". El cel, el purgatori, l'infern, el foc, les calderes d'en Pere Boteri i el sofriment per tota l'eternitat... i si fos veritat? Ho penso sovint. Però fins i tot això ho tinc resolt. Sense problemes. Quan arribi l'ocasió, tant sols necessito una estona que vingui el capellà, em confessi i em perdoni tots els pecats (més que res per no anar a missa, perquè a la Melonets sempre l'he pagada i amb propines i tot). I amb això ja quedo més tranquil que unes Pasqües. Per si de cas.
Vaig deixar anar el dit però allò no va parar, l'esprai continuava sortint del pot. El vapor va anar creixent i la boira, en un moment, va dominar tota la comuna. Amb prou feines veia les parets. Com que no podia parar-ho, vaig aixecar la tapa i vaig tirar el pot a les profunditats del dipòsit. Però aquells segons van ser vitals. Perdó, mortals. Quan vaig poder obrir la porta de la comuna l'ambient a fora també estava emboirat, com en un núvol, i Sant Pere estava palplantat esperant-me, amb una cara de mala gaita que em pensava que m'anava a rematar amb la clau. Sense ni temps per confessar-me. Maleït insecticida!!
Comentaris
-
Les dues veus...[Ofensiu]EmmaThessaM | 23-04-2006
No acabo de veure el joc amb les dues veus.
Entenc que una relata la situació i l'altra els últims pensaments del moribund, però no hi acabo de veure el joc, és a dir (opinió subjectiva totalment obviable), no trobo que tinguin una entitat pròpia i independent, no veig la seva necessitat dins del text ni sé veure quin paper tenen dins la narració.
Vaig llegir una vegada una entrevista d'António Lobo Antunes en què l'autor deiaque les frase boniques no pertanyen al text, sinó a la vanitat de l'escriptor, i em sembla que aquest és una mica el cas d'aquest escrit: el recurs de les dues veus (interior i exterior) pot estar bé en algunes situacions, però en aquest cas distreuen més a la lectora del què li aporten.
M'ha agradat la imatge final de la narracio: el núvol de flit reconvertit en núvol celestial i la figura de sant Pere volent rematar al mort amb la seva clau. Un final que tanca amb contundència les últimes reflexions del mort ;-)
I ja per acabar, fent referència a la frase dels peixos i la bicicleta, jo la vaig llegir lleugerament diferent en un recull de poemes de la Maria Mercè Marçal (em sembla que era a Bruixa de dol): "Una dona sense un home és com un peix sense bicicleta" ;-)
FELIÇ SANT JORDI!!!
EmmaThessaM -
Sent no...[Ofensiu]rnbonet | 24-01-2006
...estar d'acord amb el "boigboig" en això relatiu als 'trucs' en l'escriptura, quan ella mateixa n'és un, de truc.
Sí que ho estic que el final s'endevina, però...i què? si tot el relat ens hi condueix?
I de les dues veus... Quan en fem un 'polifònic', company de fatigues?
Salut i rebolica! I força al canut!
-
Ves per on[Ofensiu]boigboig | 22-01-2006
un relat sense comentari. Sort que tu ja en fas amb comentari incorporat! I que fa aquí tant solet, sense que ningú l'estimi!
A mi el teu relat m'ha agradat, tot i que té alguna pega.
Primera: que ja es veu a venir el final...
Segona: no acaben d'estar ben trabades les dues veus.
Però t'he de dir que m'agrada l'idea, una veu interior, més filosòfica, tot i que se't escapa alguna "brometa", com això de la Melons, i una veu purament descriptiva.
Però jo potser ho hauria exagerat. Clar, els dos tipus de lletra ajuden, però això és un truc. Està bé, però no es pot basar tot en un simple truc.
Hi ha una frase molt bona, que sembla no és teva:
home sense religió és com un peix sense bicicleta
la trobo bonissíma. Però clar, sinó es teva no et puc donar la glòria....
En quan a l'estil, molt ben escrit, de veres. Jo crec que tens futur. I ho dic sincerament. Sobretot si segueixes amb aquesta linia, treballant-la més, però.
Ah, i no avandonis l'humor. L'humor inteligent, però.
Boig!
l´Autor
![Foto de perfil de Màndalf Foto de perfil de Màndalf](/imatges_autors/89228.jpg?rnd=1211218857)
79 Relats
648 Comentaris
131715 Lectures
Valoració de l'autor: 9.78
Biografia:
Descobrint els colors de l'aigua he anat a parar aquí i ara em trobo compartint amb vosaltres aquest espai d'aigües clares de diferents tebieses i sabors...Ves quin dilema, senyor!
digueu-mes que és lo millor
si xurrupar un carajillo
o glopejar un cigaló.
Com podeu veure també sóc poeta
(de la Ribera d'Ebre).
gixpp@yahoo.es
Últims relats de l'autor
- Enmig del camp de blat
- Quina alegria!
- Barcelona fantàstica
- Segur que al planeta Froguis no hi ha verdura
- Un bon fitxatge
- Crims imperfectes amb atenuants perfectes
- Quin festival, tio, per cagar-s'hi!
- "Com arribar a ser un/a escriptor/a bo/na i famós/a" - Pròleg del llibre pel mateix autor, o sigui servidor.
- Aquesta tarda m'he empatollat amb un relat sobre mamuts i l'he hagut d'acabar de pressa perquè fan el Barça a les vuit
- Busca feina en Pau Clapet, poeta del Poble Sec
- Com aconseguir més comentaris que "Les dones també ens fem palles"
- 69 teories sobre la invenció del 69 (*)
- Perquè em vaig cruspir la caputxeta
- Acudit explicat a la manera relataire
- De com m'he pogut estalviar 500 segles de netejar peroles al purgatori amb una mica de sort i rebolicant