Cercador
L’HOME DE L’APARADOR
Un relat de: Jordi Abellán DeuCamino per carrers de Terrassa.
El vici em domina una vegada més
i em venen les ganes de fumar.
Vaig aprendre amb esforç i dedicació
a embolicar-me jo mateix els cigarrets.
És curiós com unes mans hàbils
es tornen maldestres en una nova tasca.
Malauradament se m’havia acabat el paper.
Anava caminant observant detingudament
les mans de la gent amb la que em creuava.
No era prou amb que ell o ella fumés.
Tenia que trobar el color fosc del cilindre,
que identifica a primera vista el treball
d’aquell que, com jo, els prefereix artesans,
producte d’un minuciós i acurat ritual.
Estava assegut a l’ampit d’un aparador.
El seu aspecte no deixava lloc al dubte.
Era un vell pidolaire, abocat a la vida al carrer.
M’hi apropo i li demano... Em vendria un paper?
La seva vista es va alçar cap a mi indignada.
“Per suposat que no” em va respondre geniüt.
Es que potser algú m’ha donat mai res?
La vida és dura i jo no tinc perquè ajudar-te
Ni donat ni comprat no vull donar-te’l.
“Apa... Adéu ciutadà X” em va dir.
Vaig seguir el meu camí sense fumar
però amb el pensament distret en aquell home.
Perquè aquesta negativa tant rotunda?
Segur que la gent i el món no l’han tractat bé.
Potser era de les poques vegades que la vida
li donava ocasió d’afirmar una voluntat seva
per sobre de la de qualsevol altre, fos qui fos.
En tot cas no és un mal record el que guardo.
Tan sols un regust agredolç i contradictori.
Lloo la individualitat de l’home de l’aparador,
a la vegada que prego al Déu en el que no crec
mai no sentir ressentiment contra tot i tothom.
El vici em domina una vegada més
i em venen les ganes de fumar.
Vaig aprendre amb esforç i dedicació
a embolicar-me jo mateix els cigarrets.
És curiós com unes mans hàbils
es tornen maldestres en una nova tasca.
Malauradament se m’havia acabat el paper.
Anava caminant observant detingudament
les mans de la gent amb la que em creuava.
No era prou amb que ell o ella fumés.
Tenia que trobar el color fosc del cilindre,
que identifica a primera vista el treball
d’aquell que, com jo, els prefereix artesans,
producte d’un minuciós i acurat ritual.
Estava assegut a l’ampit d’un aparador.
El seu aspecte no deixava lloc al dubte.
Era un vell pidolaire, abocat a la vida al carrer.
M’hi apropo i li demano... Em vendria un paper?
La seva vista es va alçar cap a mi indignada.
“Per suposat que no” em va respondre geniüt.
Es que potser algú m’ha donat mai res?
La vida és dura i jo no tinc perquè ajudar-te
Ni donat ni comprat no vull donar-te’l.
“Apa... Adéu ciutadà X” em va dir.
Vaig seguir el meu camí sense fumar
però amb el pensament distret en aquell home.
Perquè aquesta negativa tant rotunda?
Segur que la gent i el món no l’han tractat bé.
Potser era de les poques vegades que la vida
li donava ocasió d’afirmar una voluntat seva
per sobre de la de qualsevol altre, fos qui fos.
En tot cas no és un mal record el que guardo.
Tan sols un regust agredolç i contradictori.
Lloo la individualitat de l’home de l’aparador,
a la vegada que prego al Déu en el que no crec
mai no sentir ressentiment contra tot i tothom.
l´Autor
![Foto de perfil de Jordi Abellán Deu Foto de perfil de Jordi Abellán Deu](/imatges_autors/1037863.jpg?rnd=1059134947)
149 Relats
250 Comentaris
105002 Lectures
Valoració de l'autor: 9.86
Biografia:
M'agradaria dir que sempre m'ha agradat escriure. Però no puc.Vaig començar a escriure petits pensaments en forma de pretesos poemes, i dic això de pretesos perquè no em considero poeta, quan ja tenia algun que altre anyet.
El que si vull que sapigueu, és que escriure m'ha ajudat molt a intentar, que no aconseguir, posar d'acord el garbuix de dalt del sostre, si preferiu la part pensant, amb la part que batega, "boom, boom, boom.", que diu el Peter Gabriel en la seva meravellosa cançó Solsbury Hill.
En fi... Que potser abans de morir alguna cosa hauré après i de moment estic content amb intentar-ho.
Una abraçada relataires.
Jordi
P.D.
Algun cop he pensat en comentar algun dels relats que llegeixo d'una forma més personal al relataire. Potser algú de vosaltres pot haber-ho pensat al llegir alguna cosa que jo hagi escrit.
Només per si voleu us deixo una adreça de correu electrònic pel que vulgueu comentar, dir, criticar, o el que sigui que us vingui de gust.
jordiabellan@gmail.com