Cercador
La Psicologia de les Mones VI
Un relat de: Sergi Yagüe GarciaMentre a l'exterior es fa fosc, no puc deixar de pitjar aquestes tecles. No puc deixar de mirar fixament la màquina d'escriure i evocar records tan antics i alhora tan perennes. Olivetti Lettera 32, heu vist mai una d'aquestes velles andròmines? Les tecles son quadrades, arrodonides pels angles. En molts models són de color negre, però les d'aquesta, són blanques, tot i que el temps les ha anat esgrogueïnt. Les puntes dels meus dits les freguen, transmetent-me un calfred tangible, punyent. Les miro fixament i es transformen en peces dentals, en el somriure permanent d'un crani. D'un de tants. I a l'interior de la màquina, els petits pedals metàl.lics que s'estampen contra la cinta de color, visibles des de l'obertura superior de l'aparell, s'encaparren a semblar la caixa toràcica d'una estranya bèstia, costelles hipnòtiques que espeteguen contra el paper, contra la meva memòria, estampant la necessitat de fer saber, d'adoctrinar...
Tots els dies arriben, i un vint de març, el dia que vaig escampar els bitllets a sobre el llit, vaig complir disset anys, i vaig comprendre.
De forma compulsiva, durant tants anys, havia anat confeccionant La Psicologia de les Mones, sabent que havia d'escriure tot allò que jo considerava real, l'autèntica realitat que la resta de la gent que m'envoltava no veia, ni tan sols intuïa. Vivien cecs al seu món mediocre, on el pensament no es diferenciava gaire de qualsevol altra necessitat fisiològica, sense entendre que només eren bestiar, que no eren superiors a una mona de joguina, que simplement eren carn a l'expositor d'una carnisseria gegantina, esperant ser seccionada per les mans destres d'un hàbil carnisser.
Copsava la meva realitat (l'autèntica) perquè, de la mateixa manera que tenia aquella certesa que la majoria de la gent s'arrossegava pel món esperant un càstig, sabia del cert que, en algun lloc, hi havia algú més com jo, algú que se sentia en un estat immensament superior al de la resta, que era coneixedor dels barems amb què les persones delimitaven el bé i el mal, i que els considerava, com jo, totalment erronis.
Era per això que escrivia La Psicologia, perquè estava convençut que una de les meves missions en aquest món era la d'impartir doctrina. Llegar una manera d'entendre la vida.
I la mort.
Compraria, amb una part d'aquells diners, una maleta plena de ganivets, destrals de cuina, llimes per esmolar, tisores i punxons. Amb aquestes eines, pretenia fer el primer pas. I el vaig fer. I potser, també, vaig cometre el primer error.
En aquells dies vaig adoptar, per dir-ho d'alguna manera, un deixeble. A l'institut havia arribat un noi d'una altra ciutat, que semblava voler integrar-se el més aviat possible. Durant uns dies el vaig estar observant mentre ell, al seu temps, observava a tots els demés. Vaig notar quelcom en la seva mirada que em va encuriosir. Per primer cop no mirava un altre ésser viu des de la perspectiva del menyspreu. Vaig decidir esperar, perquè sabia que, si no m'equivocava amb ell, acabaria per acostar-se a mi, i així, finalment, ho va fer.
Des del principi, aquell noi va mostrar una actitud submisa cap a la meva persona. Com si em volgués demostrar que m'admirava, s'interessava per la meva visió de les coses. Jo sentia que aquell noi podia ser una de les persones per les quals havia estat escrivint el meu tractat. Mica en mica, temptejant la seva visió de les coses, li vaig anar impartint algunes lliçons. Ben aviat ens vam convertir en els dos nois més conflictius de l'institut, els més temuts pels companys i professors. Ens temien tant que ni tan sols s'atrevien a imposar-nos cap càstig, i se sentien alleujats els dies que decidíem no aparèixer pel centre. Consideràvem que ja poca cosa ens podien ensenyar, que estàvem per sobre de qualsevol llibre de text. Només hi havia un llibre, La Psicologia de les Mones, i allà s'hi concentrava tota la saviesa de l'instint primigeni, la clau per esdevenir un grau superior en l'escala evolutiva. Un depredador.
Un matí el vaig portar a casa. Convençut que aquell noi havia estat cridat a ser el meu primer acòlit, li vaig mostrar algunes de les pàgines de La Psicologia. Alguna cosa es va torçar a la seva expressió quan li vaig explicar alguns dels passatges d'aquells volums.
-Això està molt ben escrit -em va dir, amb la veu enfosquida-... però no voldràs fer-me creure que veus el món d'aquesta manera, oi?
Jo em vaig sentir ofès. Ofès per la seva insolència, per la seva blasfèmia. Com podia ser tan limitat? Tan... com els altres? Em va assaltar una ira incontrolable, una sensació que no s'assemblava a la fredor assassina que m'envaïa quan observava la gent pasturant els carrers, quan veia els gossos aixecar la pota als parcs, les mones a les seves gàbies al zoo. No vaig tenir ganes de matar-lo. La decepció va ser tan gran, que el vaig expulsar, el vaig repudiar. I vaig considerar que aquell era pitjor càstig que la mort: li vaig tancar les portes del coneixement.
El noi va marxar de casa, i jo em vaig buidar. Novament vaig recuperar el capteniment i vaig adoptar la determinació. Havia comès un error, i no em permetria cap altre. A partir d'aquell moment, el Camí de les Mones començava. I era un camí que començaria sol.
Al migdia, quan la mare va tornar a casa, jo ja l'esperava al rebedor. Havia passat hores triant el ganivet amb què li tallaria el coll. L'havia esmolat, havia comprovat la seva eficàcia en un dels meus dits, i em llepava distretament la sang quan la porta es va obrir.
-Ja soc a casa! -va exclamar just abans que el seu rostre es petrifiqués.
No esperava trobar-me despullat al rebedor, amb un enorme ganivet de trinxar a la mà dreta i una mona de plàstic (vestida amb l'uniforme d'una banda de música, casaca blava amb cordons grocs creuats al pit i platerets daurats a punt per ser tocats) a la mà esquerra. No esperava sentir la fredor del tall del ganivet traçant una línia perfectament recta des del seu escot fins a la barbeta, ni esperava notar la seva pròpia sang a dins dels ulls, coent-li com la suor d'un dia especialment calorós.
Va caure agenollada a terra. Va intentar dir alguna cosa, però la boca se li omplí de sang, i un soroll de líquid absorbit per un desguàs se li escapà del tall obert al coll.
M'hi vaig acostar, notant que les plantes descalces dels peus trepitjaven de ple el bassal de sang que s'havia format a terra i s'escampava com oli vermell i calent. Li vaig enfonsar la mona al tall del coll, xopant-me fins el canell. No esperava que la mare m'entengués, però tot i així li vaig dir a cau d'orella:
-Tota la carn és igual, mare. Tota és igual.
Després es va desplomar com un sac, com la carcassa buida que era, una peça més de carn morta penjant d'un ganxo a la càmera frigorífica de la carnisseria.
El pare la va trobar feta a peces, ben entaforada al parc infantil on em tancaren de petit, a les golfes, amb la mona de plàstic apuntant-li per la boca, disposada a fer petar els platerets a la més mínima instrucció del director de la banda de música.
I a mi em trobaren eufòric, despullat, xop de sang, amb el ganivet a la mà caminant pels carrers. No havia perdut el seny. Només esperava que m'agafessin per experimentar nous graus de càstig, per riure'm de la justícia d'aquells éssers patètics, per dir-li al meu pare que tornaria més tard per castigar-lo a ell també.
Així, els cinc anys següents els vaig passar d'un centre psiquiàtric a un altre, experimentant amb els altres pacients, fins que en vaig tenir prou i vaig escapar per anar a buscar el pare.
I mentre jo madurava el meu caràcter entre parets acotxades i passadissos freds plens d'animals inútils i queixosos, aquell que un dia semblava cridat per ser el meu deixeble, va iniciar una prometedora carrera al cos de policia...
Comentaris
-
Ets un gran escriptor[Ofensiu]Carme Cabús | 29-05-2005
He hagut de fer el capítol XVIII d'aquesta "creació" i m'he hagut de llegir tots els capítols anteriors.
N'hi ha de bons, però cap com el teu, Sergi. Ara no tinc davant els fulls on vaig apuntar, emocionada, els comentaris, però ets un escriptor total. Sempre, parlis del que parlis, em satisfàs. Tens un domini absolut del llenguatge, i en els teus textos tot respira, tot és ple de vida. Es poden veure i seguir els gestos els gestos dels cossos, les expressions de les cares, el moviment del pensament.
També, argumentalment, has introduït un nou personatge, que enriqueix la narració, i fas girar la història cap un altre horitzó.
En fi, un plaer llegir-te.
Sisplau, segueix escrivint!
Una forta abraçada. -
...[Ofensiu]mar - montse assens | 13-01-2005 | Valoració: 10
hola Sergi,
en aquest relat es comença a apreciar la ideologia que pretén inculcar i la necessitat d'adoctrinar.
Tot i que el personatge encara no té nom, tu ja li concretes dades personals, tal com el dia del seu aniversari.
Plasmes part del desenvolupament de la seva doctrina (barems amb que les persones delimiten el bé i el mal ... erronis) "una manera d'entendre la vida"
increïble la quantitat d'avanços que fas en aquesta història!
li trobes fins i tot un deixeble sumís i que pel sol fet de sentir-se recolzat el fa sentir poderós, agosarat, capaç de travessar els límits (ser els nois més conflictius de l'institut)
El llibre de la Psicologia de les mones, comença a agafar forma i sentit de ser: serà la clau per esdevenir un grau superior en l'escala evolutiva.
Li reafirmes que no hi ha ningú més al seu nivell...
per tant ell és el seu déu i com a tal pot començar a dur a terme la seva tasca... alliberant primer la seva mare (aquella institució intocable que marquen tots els cànons de la societat)
i gaudint ell després del plaer merescut del càstig
delimites molts trets del personatge i l'eleves al grau superior de la seva psicopatia
deunidó el canvi d'aquesta història... una passada!!!
m'ha agradat llegir-te
una abraçada
i feliç 2005
-
boníssim![Ofensiu]Shu Hua | 27-12-2004 | Valoració: 10
Buenu, ara ja ha començat en serio. Què ben redactat, m'esgarrifava de por i tot ! I m'ha encantat que fiquis com a policia un antic delinqüent juvenil.
A veure quina una en farà ara, aquest noiet. Com que veig que la salutació ha canviat de moda darrerament, jo també m'hi apunto:
salut i sang. -
Poc a poc...[Ofensiu]moher | 28-11-2004
..la personalitat del nostre amiguet es va degradant més i més. Aquesta última entrega és realment esfereïdora.
Moltes felicitats a tots els autors!
moher
-
No puc fer altra[Ofensiu]Vicenç Ambrós i Besa | 21-11-2004
cosa que felicitar-te per una redacció tan acurada i plena de detalls i, malgrat que com bé dius es tracta de donar-hi un toc personal, jo ja em començo a preocupar... una mica massa.
Salut, Sergi, i enhorabona. -
Unes cosetes[Ofensiu]Sergi Yagüe Garcia | 18-11-2004
Només volia dir un parell de cosetes, dirigides més que res a la Ilargi, l'Alícia, a qualsevol que estigui implicat en aquest projecte:
ESTAREU A L'ALÇADA, NO US PREOCUPEU.
Aquí es tracta de donar, cadascú, el seu toc personal. Tots tenim un estil propi i diferenciat, i no es tracta d'estar a l'alçada o no, sinó que, entre tots, intentem enriquir una sèrie de personatges i una història, però en un conjunt. Crec que ningú s'aturarà a analitzar qui és més bo o qui més dolent en aquest viatge.
Respecte als comentaris de Linkinpark (un grup que m'encanta, per cert) diré que, en certa manera, quan vaig penjar el relat vaig pensar que potser obria massa fronts al mateix temps, però no que limités els meus companys; vaig creure oportú proporcionar al nostre protagonista uns objectius, perquè la història no es convertís en un seguit d'anècdotes més o menys sanguinàries sense cap fil argumental.
Si, finalment, hagués escrit tot el què aquest argument em suggeria, probablement el meu capítol hagués tingut un temps de lectura de 20 minuts, perquè tenia moltíssimes idees.
Però al final vaig obtar per les que em cridaven més l'atenció: proporcionar al nostre protagonista el seu propi Moriarty, una possible recuperació dels llibres de la Psicologia (requisats amb la seva detenció) i l'objectiu de matar el seu pare. De totes maneres, aquests són punts totalment obviables per qui continui la història. Se'n pot fer una referència ràpida i passar a un altre tema sense que canvii el rumb dels aconteixements...
Ufff! quina parrafada! Espero no haver embolicat la troca encara més...
Agraeixo tots els vostres comentaris.
Salut i sang, companys!
Sergi
-
Anem ben encaminats...[Ofensiu]Biel Martí | 18-11-2004
Anem ben encaminats, no sé si per casualitat o sabiament, però el nostre nen ja adolescent està, efectivament, esdevenint un sociòpata més que un psicòpata. El pobre pare les passarà canutes a mans d'en FRAN's suposo. O hi haurà més teca abans?
-
Inquietant[Ofensiu]Alícia Gataxica | 18-11-2004 | Valoració: 9
Força inquietant l'inici de carrera del nostre nen. Curiosament tot hom comença per les mares, no sé pas perquè sempre se les carreguen. La propera voto per tal que la Psicópata sigui la mare que es carrega al marrec insuportable que no marxa de casa ni als 40 i que amb 36 anys encara li han de rentar els calçotets.
Molt bó, molt gore, molt inquietant i la imatge del nano despullat al carrer, força estremidora.
El company deixa moltes posibilitats pel relat, però es vertitat que cada cop ens ho deixeu més difícil als de darrera. -
Buff!!![Ofensiu]Ilargi betea | 17-11-2004
No esperava menys de tu, però tot i així aquest capítol m'ha sorprès, és genial! El tros de la mare és realment gore (com diu el cesk), no està malament per ser la primera víctima humana!
He de reconèixer que cada cop em fa més por no estar a l'alçada del que s'ha escrit quan faci el meu capítol, i és que a sobre el meu és l'últim i això encara m'intimida més... Però bé, encara queda molt!
Apa, una forta abraçada! -
......[Ofensiu]Linkinpark | 16-11-2004 | Valoració: 8
Has donat un gran pas a la psicologia de les mones, però he trobat que has posat uns limits al següent escriptor de la psicologia, ja que es com si li haguesis dit al següent que té que fer matar a son pare, escapar del psiquiàtric i a més que el seu deixeble tingués que atrapar-lo com ha policia que és o alguna cosa per l'estil.
Així i tot molt bé, continua així. -
Ben continuada[Ofensiu]pèrdix | 16-11-2004
i força impactant. L'escena del nostre nen en pilotes és brutal.
Les portes per a la continuació estan ben obertes.
M'ha agradat molt, Sergi.
A per ell FRAN'S!
Valoració mitja: 9.25
l´Autor
314 Relats
1119 Comentaris
786004 Lectures
Valoració de l'autor: 9.45