Cercador
La dona del magistrat.
Un relat de: Carles Ferran- No pateixi, senyor jutge, el posaré al corrent tan bon punt tingui notícies.
Acompanyo al client fins la porta del despatx i l’acomiado. Torno a la taula per revisar la documentació que m’ha portat: Unes fotografies, l’adreça de la perruqueria, el supermercat, les amigues... Dades que m’ajudaran a seguir l’esposa del jutge de forma discreta, no vol escàndols.
El primer pas és establir quina és la seva rutina. Has de diferenciar entre lo normal i lo extraordinari. És una fase feixuga, avorrida, i sovint decebedora, com quan la perds i no saps com, o es passa la tarda vagarejant per uns grans magatzems. Et fas farts de caminar; per això als detectius ens diuen “peus plans”. Has d’estudiar l’objectiu fins que aprens a diferenciar actituds anòmales i saps de forma fefaent quan t’has de moure. A mi m’agraden els seguiments a senyores, solen ser bastant previsibles. Els pitjors són els de socis de negocis, pretendents de pubilles... Si realment tenen quelcom per amagar esdevenen esmunyedissos com llangardaixos; sovint no justifiquen els honoraris.
Aquest és el típic cas de sospita d’infidelitat. Si no fos pels banyuts hauríem de canviar de feina. Ja els està bé, penso, massa llibertat se les ha donat a les dones. Igualtat de sexes... Això va contra natura, la dona és per quedar-se a casa, ocupar-se’n, fer-la còmode per quan l’home torna de treballar. I aquestes bajanades de gaudir del sexe, els orgasmes?... Sort que l’Enriqueta venia ben ensenyada, d’una família com cal. Quan li demano, es posa i em deixa fer sense escarafalls, fins que acabo. Com ha de ser.
Vaja, la senyora surt de casa amb un aspecte poc habitual, molt empolainada. Malfio immediatament. La veig aixecar la mà per aturar un taxi; sento un esglai, no n’hi ha cap més a prop. Sort que el taxista, amb un gest, l’indica la parada de la cantonada. Entra al primer, i jo al següent. Em limito a dir:
- Segueixi aquell taxi.
El taxista s’ho pren com una pel•lícula. Excitat, l’haig de frenar perquè no s’acosti massa. Ignoro la seva conversa fins que es cansa i calla. La senyora baixa del seu vehicle a l’alçada del Liceu, a les Rambles. Faig aturar el meu i li pago la carrera al taxista, que se’m queda mirant com dient “On és allò de quedi’s amb el canvi?”.
Segueixo al meu objectiu pel carrer de la Boqueria fins que gira per Banys Nous. Ara sé on va: A la modesta pensió que hi ha al carrer, on la veig entrar. Bona jugada, poques possibilitats hi ha de que es pugui trobar veïnes o coneguts de Pedralbes.
M’he d’esperar una estona, si vull trobar-la amb les mans a la massa. Comprovo la minicàmera que enregistrarà les proves. Em fixo en la pensió: Ocupa la planta principal i l’entresol d’un casalot antic, que fou de categoria fa molts anys. Recordo que no fa gaire hi va haver un assassinat al primer pis; crec que encara no s’ha resolt. *
Pujo els graons de marbre fins al principal i empenyo la porta. Darrere del mostrador hi ha un home eixut, de pell xocolata amb llet, indi o pakistanès. Li passo ràpidament pel nas la meva placa falsa de policia, i li demano per la senyora que fa deu minuts que ha entrat. Ell es limita a girar el llibre de registre, com dient “Jo no dic res, apanyi’s”. Aquí està: “Pepita Pérez, Hab. 43”. Un àlies prou discret. Està clar que no li ha demanat la documentació.
Avanço pel passadís. D’una cambra oberta agafo unes tovalloles, em serviran d‘excusa i d’amagatall de la càmera. Arribo a la porta 43 i truco:
- Si? - diu una veu des de dins.
- Perdoni, els porto tovalloles netes. Ha estat un descuit.
La porta s’entreobre i per l’escletxa veig una dona que es tanca un barnús amb la mà a l‘alçada del coll. Una esgarrifança em sacseja l’espinada:
- Tu ?? - cridem ensems. Ella fa un pas enrere amb la mà a la boca per ofegar un vagit, i aprofito per entrar. Allà està, la senyora del jutge, al llit, tapant-se amb els llençols fins el nas, con si es volgués fer fonedissa. Sento un defalliment, una basca a l’estomac. Amb prou feina escolto la meva dona dient-me “T’ho puc explicar”. Una fiblada m’esqueixa el tòrax i un corrent de foc em puja a la gola i al braç esquerre. Un dolor de mort. Em deixo caure, i sento que suro en una mena de núvol i tot es difumina.
Un darrer pensament em ve al cap, mentre m’endinso en la foscor: “I a sobre gaudiran de la meva assegurança!”.
Comentaris
-
és molt bo[Ofensiu]Lavínia | 08-10-2012
aquest relat, Carles. Molt bo. El relat va en progressió però de cap manera t'esperes el final. Pobre detectiu "peus plans"! La ironia de l'última frase és colpidora "... i a sobre gaudiran de la meva assegurança".
-
(In)tens[Ofensiu]raulruizmiquel | 09-08-2012 | Valoració: 8
Divertit i trist relat noir. Genial el twist final.
-
Una justa condemna[Ofensiu]leonardo | 21-07-2012 | Valoració: 10
per aquest heroi de novel.la negra tant ben dibuixat i recreat.... Un relat molt ben ambientat, fantàsticament trenat, que manté l'atenció fins aquest final justicier...
Un plaer llegir-te
leonardo -
No, tu no![Ofensiu]rautortor | 11-07-2012
L’entrada és de cine. Un s’imagina Philip Marlowe, Sam Spade, Mike Hammer, Lew Harper, o fins i tot, Dick Tracy, i, per què no, Pepe Carvalho, fent-li la rosca a tot un jutge i posant cara de circumstàncies.
Després, com que es tracta de literatura, descriu allò que les imatges bicolors del cine negre ens mostren pas a pas. Muntatge ràpid, càmeres subjectives, tràvelings amb descapotable ruïnós... I aquell toc ineludible de masclisme “a mi no em passarà”. Banyuts del món, prepareu-vos –vosaltres– que aquí arriba el defensor dels mascles! Elles són previsibles i presumides, caps plens de vent, vet aquí! Menys l’Enriqueta, això sí.
I arriba la frase emblemàtica (Armando Vericat, dixit), llegendària... Segueixi aquell taxi! Ei, que és Barcelona! I què? A creure que sóc un detectiu!
La pensió de mala mort, amb assassinat inclòs al currículum, minicàmera, escales de marbre d’estil romà, recepcionista remagrit, passadís, habitació 43... la dona del jutge i la dona del barnús, l’Enriqueta!
Missió complida? Encara no, el Carles ens regala un final no apte per americans d’ara i de sempre, ni per barcelonins de pro. Llegiu, llegiu!
Un plaer, com sempre, amic.
Raül
-
Sorpresas te da la vida...[Ofensiu]Armando Vericat | 06-07-2012
.., la vida te da sorpresas..., deia la caçó de Rubén Blades que versionà la Plateria. Llegint, llegint ja em temia un final inesperat..., però no tant! Molt bé!
També hi ha una frase típica del cinema que sempre he volgut dir i mai he tingut ocasió ( inconvenients de la vida rutinària), i és aquella que diu:
- Seguiu aquell taxi!
Tot i estar tan gastada, és genial, perquè és com un interruptor que engega una intriga.
salutacions!
-
Anti herois[Ofensiu]allan lee | 01-07-2012
pobres, omplen tots els terrenys que van deixar desolats fa temps els herois de veritat.
M'ha encantat! Em fa pensar en escenes de Vida privada, la obra magistral de'n Sagarra. Un apunt només: al segon paràgraf fas servir dues vegades "lo" quan hauria de ser "el", crec, ara no ho puc llegir. M'ha semblat un relat esplèndid, amb tota l'aroma de Barcelona, el taxista a la carrera, els "peus plans" dels detectius, les dones que sempre oculten secrets, el matxisme desaforat, l¡elegància d'escriure, marca de la casa. Xapó!
a -
Sorpresa amb regust[Ofensiu]Aleix de Ferrater | 27-06-2012 | Valoració: 10
Caram amb la dona del magistrat, però sobretot, caram amb la sorpresa de la dona del protagonista! Una breu història per uns escenaris prou coneguts d'una Barcelona fantàstica. Present i passat en un relat de bon regust, de velles olors en carrers d'ombres permanents. Un gaudi de nou llegir-te Carles. Una abraçada.
Aleix
Valoració mitja: 9.33
l´Autor
34 Relats
394 Comentaris
52900 Lectures
Valoració de l'autor: 9.88
Biografia:
![](https://lh6.googleusercontent.com/-EE13BsBmCLw/USazbRHSZGI/AAAAAAAABUk/Ga9r6lJr69w/s144/Bastidor.jpg)
Carles Fernández Serra (Barcelona, 1948). Llicenciat en Medicina. Especialista en Cirurgia Plàstica. Poeta i músic per vocació. Resident a Reus, Lleida i de nou a Barcelona. Gran part dels meus poemes acaben sent cançons.
Desitjo i agraeixo que em valoreu, però no em cal que em puntueu. Simplement, deixeu-me un comentari, bo o dolent. Això em fa millorar.
Si voleu escoltar cançons meves i del Raül Torrent (Rautortor), entre d'altres, aneu a Youtube Can64 Cantordelleida
Podeu saber més de mi a option=com_content&view=article&id=52&Itemid=222>Carles Ferran
Per si voleu contactar: fernandezserra@gmail.com
El dibuix és del genial Quino. L’aquarel•la meva.
Últims relats de l'autor
- La infància d’en N’Boo
- A vida o mort
- Un cop de sort
- M’hauré d’acostumar a la teva absència.
- Ràtzia
- Setembre
- Agost
- Hi ha vida intel•ligent, allà a fora.
- Depredadors
- Sota les pancartes (somni utòpic d’una migdiada de tardor).
- La juguesca.
- Sr. Jutge, vull que tanqui Relats en Català
- Cunyades
- Tenen vida les aranyes durant la vida?
- La taca vermella