Cercador
Els grans borinots mecànic
Un relat de: JoanaCarnerEls grans borinots mecànics que són els camions d'escombreries i tots els vehicles a les grans ciutats. Estirada al meu llit a la clínica, dolorida per l'operació del dia anterior, mig desperta i mig adormida durant tota la nit. Els borinots mecànics m'havien deixondit.
El sol emergia nedant entre els núvols. L'obertura de Les noces de Fígaro que estava escoltant s'emmotllava com un guant a aquest naixement. Els últims compassos eren les últimes embranzides del sol, del dia que volia néixer. Vaig tenir la necessitat de dir moltes coses en pocs segons. A l'avenir hi haurà l'agenda on pugui dictar amb la ment quan la inspiració pressioni. Aleshores totes les idees, tots els sentiments ja hauran estat dits -de fet, ho estan ja ara. No hi haurà drets d'autoria
El sol naixia amb tota la seva força. Era un espectacle tan bell que no podia apartar-hi la vista. Vaig tenir por de cremar-me la retina. Un flaix em va creuar: naixement i mort, sortida i posta del sol, inici i evanescència d'un amor. I, entremig (i a l'entremig) unes hores d'il·lusions i de goigs i de desencants i penes.
El cel -els núvols- havien devorat el sol. Un blau grisós s'escampava arreu.
Nomes sé escriure i descriure el moment. No tinc memòria ni tan sols de les sensacions. Només puc ser espectadora? Com a màxim actora. Però no creadora. Tan se val! Per sort tenia altres coses! Em vaig trobar novament donant gràcies a no sé quin déu per fer-me capaç de poder gaudir de la bellesa. Gaudir en aquell moment de les delícies de les modulacions de les veus d'aquelles cantants i de les delícies de la música de Mozart, com anys enrere havia esdevingut amb la contemplació del mar, des del tren, aquella matinada d'hivern.
Tornava a ser conscient d'ho afortunada que era en poder gaudir d'aquelles plenituds.
Comentaris
-
Hola un altre cop[Ofensiu]Vicenç Ambrós i Besa | 07-01-2006
En aquest relat sí que et puc comentar més coses a considerar des del punt de vista d'estil i, diguem-ne, redacció. Evidentment, no sóc ni filòleg ni tècnic en res, però podria destacar-te un parell de coses:
Primera frase: llegeix-la amb atenció. "Els grans borinots mecànics que són els camions d'escombreries i tots els vehicles a les grans ciutats. " Alguna cosa no lliga del tot. El relatiu "que" no quadra, perquè no hi ha dues frases sinó només una (un sol verb, "són"). També podries -suggeriment- reformular la frase, per emfasitzar-ne el sentit, no deixar-ho escrit d'una forma tan plana, per entendre'ns.
"Aleshores totes les idees, tots els sentiments ja hauran estat dits -de fet, ho estan ja ara." Hi faltaria una coma rere "sentiments", perquè la frase que segueix a continuació fa referència tant a les "idees" com als "sentiments", no només als "sentiments". O, dit d'altra manera, "tots els sentiments" és una concreció o puntualització que afegeixes a "totes les idees". La puntuació és un dels cavalls de batalla que no crec que aconsegueixi vèncer mai, ja t'ho dic d'entrada.
"Tornava a ser conscient d'ho afortunada que era [...]." Suposo que vols dir "de com n'era, d'afortunada [...]"
Aquest segon no m'ha semblat tant treballat com el primer, però de totes maneres m'ha agradat.
Una altra abraçada i encantat d'haver-te conegut, JoanaCarner!
Salut!!!!!
Vicenç
l´Autor
![Foto de perfil de JoanaCarner Foto de perfil de JoanaCarner](/imatges_autors/225274.jpg?rnd=1392984279)
22 Relats
124 Comentaris
34862 Lectures
Valoració de l'autor: 9.86
Biografia:
Vaig néixer fa un temps. Estimo les paraules. RC és un bon lloc per escoltar i per dir.Els meus amors?
De cada autor, de cada poeta preferit, tinc una obra, una poesia preferida. De cada obra preferida, tinc un bocí preferit. De cada compositor preferit, tinc una simfonia, una cançó preferida...
=======
Ves-te'n
Ves-te'n. Però ja sento que, des d'ara,
a la teva ombra m'estaré.
Mai més, solitària al llindar d'aquesta vida
reclosa i meva, no seré mestressa
dels viaranys del cor, i no alçaré la ma,
serena, al sol, com altres dies,
sense el record d'allò que jo estimava:
la teva mà en la meva.
L'ampla terra amb què el Destí ens separi
em deixa el teu cor en el meu,
amb batec doble.
Tot el que jo somnio i faig t'enclou,
com serva el vi gust de raïms.
I quan a Déu prego per mi,
també el teu nom escolta
i veu les nostres llàgrimes
mesclades als meus ulls.
Elisabeth Barrett Browning (1806-61)
Últims relats de l'autor
- UN DIA OBRIRÉ ELS ULLS
- Que encara hem de parlar de moltes coses, company de l'ànima, company...
- Sinfonia d'arròs inacabada
- El cop de colze
- L'ascensor
- Llavors que es deixondeix la memòria del cos
- Et trairé, mestre amorós
- L'esperit del mirall
- No, tu no tens pas nom
- VINDRÀS
- Se li havien posat en dièresi
- Capvespres dolços, capvespres tòrrids
- No me'n sortiré
- L'arribada del capvespre
- Un atracament triforme