Cercador
El port amb so de violoncel
Un relat de: Equinoziomirades que venen i van, emportades per les ones
errants, xocant contra el port, sons de contrabaix
esquitxen el balanceig de les llàgrimes de mar,
un home espera l'arribada,
l'esperança vola pel vent portada de terres mítiques,
li acarona la cara i li xiuxiueja carícies.
Ha restat infinites nits, dret, alt, amb els ulls
clavats en la llunyania de l'horitzó, esperant,
sempre esperant que onades i remor de mar
portessin, car atzar volgués,
el vaixell que destenyeix el dol,
nits fredes i venes glaçades, la sang resta inerta, morta,
viu de l'esperança d'un boig amb cor de poeta i
del silenci, rossegat en la profunditat del lament,
La lluna i les estrelles ballen al cel,
ignorant aquell home i la soledat que l'acompanya,
durant els dies l'ombra se'n va
perquè no vol estar amb ell i queda sol...
L'espigó de pedres es fon amb les carícies
de les onades, i amb la suavitat amb que
l'acarona el vent, les pedres es gasten,
s'esmicolen, com quan agafo la sorra fina
i se m'escola entre els dits.
un quartet de cordes toca balades,
amb cordes de sal i llàgrimes de mar,
la soledat fa moure a les titelles
que toquen sobre el vaivé de les onades
ulls clavats, sempre, en l'horitzó
llunyà, sempre esperançat per l'incertesa
d'aquell silenci, clavat al cor,
i esmicolat a petits glaçons de gel,
amb els que pren l'amor tant calent.
El vent esperançador, omple els
pulmons d'aire, per xiuxiuejar
a les onades quant T'estimo.
les finestres del port, guarden, obertes,
mirades incisives de desaprovació.
Coneixen el port que mai ha tornat
ningú, coneixen les llegendes que hi arriben
portades per les marees.
L'espera, d'avui, ja porta un any;
i d'un any ja no esperaré més.
El sol brilla fort, calorós i majestuós,
escalfa la pell i fon el gel,
torna a circular vida dins meu.
El vent acarona la cara, porta laments
del més enllà, la desesperança d'una mar
tenyida de plata.
I arriba l'ocàs,
i el sol es banya amb l'aigua,
i la plata es fon.
arriben carters amb cartes en blanc...
pell de pergamí
arrencada pel vent a petits bocins,
poc a poc es consumeix, desapareix,
com quan el sol s'enfonsa en el mar...
amagat rera l'aigua
deixa de brillar l'esperança,
s'apaga la flama de l'amor,
[...un navegant solitari va recollir les cendres,
amb les que va escriure aquesta poesia...]
- Això és el que hi diu, fill meu -
- Però papa, que esperava? -
- Doncs ningú ho sap... -
- I ara és mort? -
- Sí, ell va morir, però va deixar esperança en aquell port que mai n'havia tingut. Va ser la primera persona que va ser capaç de no deixar de lluitar. Tothom el mirava, quan encara era viu, i pensava que era boig. Els nens jugaven al seu voltant intentant fer que deixés de mirar aquella mar que mai havia portat esperança a ningú, però ell havia clavat els ulls en l'horitzó i havia desafiat les onades que xocaven en el petit port de pescadors. Algunes nits molt fredes algun vilatà li portava roba per que se la poses, però no gosava deixar de mirar el mar. Havia sigut un home bo en vida. Tothom el coneixia poc però sabien que era una bona persona. D'això ja fa molt de temps i encara ho recordo. En aquells temps jo era un dels nens que jugava al voltant d'aquell home, desafiador. Jugava al seu costat perquè sabia que allò que feia era molt important per a tot el poble. Els ancians, a cara de tothom, deien que es cansaria ràpid, però en el fons, i no molt en el fons, desitjaven que no es cansés. A més d'un l'havia sentit dir que li donaria els seus últims alés de vida perquè pogués guanyar a aquell mar que tothom desitjava que desapareixés.
En morí li varen fer aquesta estàtua, la poesia que t'he llegit em sembla que la van trobar escrita en una ampolla que navegava el mar, desafiadora.
- Papa, jo mai deixaré de lluitar! - em diu mentre m'abraça fort.
Comentaris
-
Allà on mar i cel s'uneixen...[Ofensiu]angie | 16-12-2005
prop d'on la foscor més negra és,
els meus ulls brillants esperen
que arribi i m'abraci amb son bes.
Un poema amb moltes qualitats : tristor dançant amb la música, esperança barrejada amb la lluita..... Jo penso també que després de la poesia, hauria estat millor un comentari breu, no tant llarg... com un missatge només (tot i que cadascú enten la necessitat d'expressar-ho de manera diferent)
Me' llistaré per poder tenir l'oportunitat de llegir-lo un altre i un altre cop... m'ha deixat de la mateixa manera que les cordes d'un arpa, tenses i vibrants...
Un petó
angie
-
el vaixell que destenyeix el dol[Ofensiu]quetzcoatl | 18-07-2005 | Valoració: 10
Equinozio, m'has deixat bocavadada amb aquest relat.
Sincerament, per mi, l'ultima part em sobra una mica, potser perque ja estava tan inmersa en la poesia i en els sentiments de l'home esperant eternament al port que no necessitava una justificacio ni un context. El poema es senzillament bellissim, tristissim, ple de sentiment, de la solitud que pot transmetre el mar i de l'espera, aquella eterna espera. Qui no ha esperat mai alguna cosa? Es un poema sobre l'espectativa i l'horitzo pla. M'encanta, m'encanta-m'encanta!
Me l'enduc a preferits i et felicito molt sincerament.
Una abraçadassa inmensa!
m -
COMENT[Ofensiu]Llibre | 13-07-2005
Una història d'esperar desesperada dins d'una història oral, narrada de pares a fills, amb l'estàtua com a companyia. Tota una troballa de relat.
Hi ha tota una primera part on se'ns fa una descripció d'aquest home que espera, de les seves circumstàncies i els seu entorn. Tot està recitat en tercera persona i fent referència a belles imatges del seu voltant. Però de sobte:
L'espera, d'avui, ja porta un any;
i d'un any ja no esperaré més.
Acaba d'aparèixer la primera persona: ...ja no esperaré més. La història de l'home no és l'únic motiu del poema, sinó que hi ha una altra història amagada rere aquest recurs: la pròpia del poeta. La que s'enregistra desdibuixada en una nova descripció de l'ambient d'espera.
I després, per fi, el colofó, l'anotació final en prosa per situar-ho tot plegat. I aquesta vegada és el pare qui explica al fill el per què de l'existència d'aquella estàtua: feta en homenatge a la primera persona que va ser capaç de no deixar de lluitar. I el nen, que coneix el poema, fa potser el seu primer projecte de futur:
- Papa, jo mai deixaré de lluitar! - em diu mentre m'abraça fort.
La història és encisadora, però potser un xic confusa. El canvi de tercera persona a primera al mig del poema, part introductòria del relat, és poc clara. Perquè només és un verb el que ens indica aquest pas, i queda el dubte de si tot plegat ha estat un simple miratge del poeta, que s'ha introduït per un moment en la recitació dels versos, o si realment existeix un canvi de protagonista.
Per altra banda, la conversió de l'espera de l'home en un motiu de lluita no la veig clara del tot, tampoc. Al llarg del poema, d'imatges treballades i acurades, cal dir-ho, no es destil·la, per al meu gust, en cap moment, aquesta força de la voluntat de lluitar. No veiem que la gent li faci costat i que sàpiguen que el que fa és important. Només intuïm espera.
No sé... He de confessar-te que t'estic escrivint aquest comentari quan són les 7.20 del matí, amb la qual cosa potser queda explicat tot. Vull dir que potser sóc jo, que mig adormida encara, no sé llegir bé el teu relat.
Però en definitiva el trobo elegant... i un xic confús.
Una abraçada!
LLIBRE -
Desafiant[Ofensiu]Alícia Gataxica | 12-07-2005
M'agradat, aquest mot, emprat com l'ha emprat, es contundent, el poema es líric, barrejas de nou, imatge música, i continguts, t'agrada el so de les paraules, amb les que crees un so de violoncel o un blus a la lluna...
I la història maca, que convida a seguir en davant malgrat tot, i hiha gent amb menys que lluiten més... curiós, oi?
-
[ En el Muelle de San Blás ][Ofensiu]kispar fidu | 27-06-2005
M'he sentit com si estigués dins la cançó de Maná, En el muelle de San Blás... Esperant aquell "amor" que mai no arriba... Però sempre lluitant!
Has creat un món de màgia d'un escenari comú com un port. Has descrit el mar amb màgia. Parlant de les ones amb misteri, parlant del seu so, descrivint-lo amb gran gràcia i habilitat. Has creat un personatge misteriós que espera amb forces i sense rendir-se a que arribi el seu "missatger". Has creat l'atenció de la resta, (nens, avis, i altra gent) que se'l miren sorpresos de la seva vitalitat per seguir lluitant...
Un port màgic, amb un so de violoncel provocat per les ones i per la salada aigua de la mar...
M'agrada aquest por... m'agrada com l'has descrit...
Gemm@ -
No l'he pogut...[Ofensiu]Pluja | 27-06-2005
acabar de llegir... Els meus ulls s'han omplert de llàgrimes, i dins del meu crani només hi ressonaven dues paraules: esperant i solitud...
Moltes felicitats per transmetre tants sentiments.
l´Autor
![Foto de perfil de Equinozio Foto de perfil de Equinozio](/imatges_autors/31333.jpg?rnd=1293056317)
177 Relats
536 Comentaris
272693 Lectures
Valoració de l'autor: 9.57
Biografia:
i ara puc, al teu costat,tornar a aprendre poesia,
ja estic preparat,
si et plau,
besa'm.
Camí de Polònia
'perqualsevolcosa'
equinozio arroba gmail punt com
Homenatge a un poeta (Brumari)
#flickr_badge_source_txt {padding:0; font: 11px Arial, Helvetica, Sans serif; color:#000000;}
#flickr_badge_icon {display:block !important; margin:0 !important; border: 1px solid rgb(0, 0, 0) !important;}
#flickr_icon_td {padding:0 5px 0 0 !important;}
.flickr_badge_image {text-align:center !important;}
.flickr_badge_image img {border: 1px solid black !important;}
#flickr_badge_uber_wrapper {width:150px;}
#flickr_www {display:block; text-align:center; padding:0 10px 0 10px !important; font: 11px Arial, Helvetica, Sans serif !important; color:#3993ff !important;}
#flickr_badge_uber_wrapper a:hover,
#flickr_badge_uber_wrapper a:link,
#flickr_badge_uber_wrapper a:active,
#flickr_badge_uber_wrapper a:visited {text-decoration:none !important; background:inherit !important;color:#3333CC;}
#flickr_badge_wrapper {background-color:#FFFFFF;border: solid 1px #FFFFFF}
#flickr_badge_source {padding:0 !important; font: 11px Arial, Helvetica, Sans serif !important; color:#000000 !important;}
www.flickr.com
![Equinozio's photos](http://static.flickr.com/11/buddyicons/14433947@N00.jpg?1117486639)
More of Equinozio's photos
Em dic:
Enric Bisbe Gil