Cercador
"El entierro del conde de Orgaz" (III i últim) El pintor i l'amant
Un relat de: peresUn dels punts màgics del quadre és la tracalada de personatges que hi apareixen, la seva caracterització tan precisa i les mirades, gestos i relacions mútues que s'estableixen entre uns i altres, per no parlar dels jocs de llum, de colors, d'ombres i difuminats, de textures. Hi ha un devessall de missatges i picades d'ullet i referències a gent i a fets de l'època en cada reclau del quadre. No hi saps trobar ni una sola raconada buida o poc meditada. Tampoc no hi ha cap personatge aïllat, tret d'un, com tot seguit explicaré, i ja veurem que la seva solitud és fictícia. Uns n'assenyalen uns altres, o bé enraonen entre ells, o bé se cedeixen l'espai, o es toquen i fan colla com amics dolguts. Fins i tot les dues meitats del quadre -el cel i la terra, podríem dir-, que en principi semblen ben separades i sense lligams, es relacionen mitjançant un personatge de baix, el difunt, "l'ànima" del qual ha pujat a dalt, i a través de dos sants que cal suposar que han baixat de dalt i esdevenen protagonistes de l'escena, diguem-ne, terrenal.
Finalment, l'únic personatge que deia que sembla absent i no relacionat amb ningú altre, és el mateix pintor. El Greco mira als ulls de l'espectador, i en realitat fa de lligam entre el quadre i l'exterior. És com una porta d'entrada a la pintura. La mirada d'El Greco crida molt l'atenció gairebé al primer cop d'ull, tot i que si només observes la pintura de biaix pot semblar "un més" dels personatges del fons. Però, en comprovar la força de l'esguard directe, l'espectador decideix que aquell quadre pot amagar molts secrets, i així comença l'aventura. Decididament, el personatge "absent" del quadre és clau per atraure l'espectador a un examen més detallat.
Amb tot això, direu: "Però, que te'l saps de memòria?" I contesto: sí, o gairebé del tot. Hi ha més de cent personatges -"més de cent" vol dir que no es poden comptar exactament, perquè n'hi ha uns quants que són només un colp de pinzell i no es distingeixen prou bé per poder apreciar-los d'un en un-, dels quals una quarentena són perfectament singularitzables.
Començant per la part de dalt, Jesucrist, que amb la mà dreta assenyala Pere, el qual duu unes claus penjades d'una cadena llarga. A sota d'aquesta mateixa mà dreta de Jesús, la seva mare, Maria, que sembla com si tot just hagi estirat amb el braç una "ànima", la del difunt, perquè pugés fins a la mateixa altura que ella i se situés també als peus de Jesús. Tots tres personatges conformen un triangle protagonista. A l'esquerra de Jesús, Joan Baptista, cobert amb pells d'animal, Pau, amb una espasa, i Jaume, vestit de pelegrí de Compostel·la. En segona fila d'aquest mateix grup, Tomàs -o Tomé amb fonètica heretada del grec, el sant titular de la parròquia- i la resta dels apòstols, que curiosament tenen al costat, segons diuen, el monarca castellà aleshores regnant, Felip II. (O sigui, els reis castellans sembla que ja eren com són ara, una mena de semidéus que se saben intocables, que es poden dedicar a prendre el sol in pudibus naturalibus i que, pel fet de ser reis d'Españñña, ja s'han guanyat el cel. La sorpresa que tindran, si hi ha res més encabat d'ací ) I tot seguit més sants i personatges no identificables, almenys en l'actualitat, que es van perdent en la llunyania. Per sota d'aquest primer grup nombrós i, diguem-ne, atapeït, es poden identificar els sants Maria Magdalena -la meva preferida, com bé sabeu-, deliciosament escabellada, i Sebastià. A la part esquerra, tres personatges del món jueu, també considerats sagrats o sants pels cristians: el rei David, Moisès i Noè. Pertot arreu d'aquesta part superior, àngels de cos sencer o només amb cap i ales -anomenats querubins, si no m'erro.
A la part de baix del quadre la figura central és el cos del difunt senyor d'Orgaz -sense "ànima", que com hem dit ha marxat a dalt-, portat per dos sants, un Agustí ancià, vestit de bisbe -amb mitra al cap-, i Esteve, jove i amb abillament de diaca, que porten el cadàver del comte, tal com havien encarregat al pintor que fes el quadre. Al costat, el rector que va encomanar l'obra -del qual no recordo el nom, però era, com he dit, una cosa com ara Castellano, o Español, o Meseta - amb un vicari o acòlit al costat. A l'altra banda, tres frares de tres ordes diferents: un franciscà, perquè el sant d'Assís devia ser el preferit del pintor, un agustí, per un dels sants coprotagonistes del quadre, i un dominic, possiblement en honor del papa Pius V, mort feia quinze anys, que era d'aquesta congregació i l'opinió catòlica el considerava sant, cosa que en l'època -som al Renaixement- era gairebé insòlita. Al darrere, al mig i a la dreta de tota aquesta part inferior, hi ha l'altre grup remarcable del quadre -no tan nombrós com el de dalt, però-, que són un seguit de nobles i personatges contemporanis del pintor, i probablement alguns amics o coneguts seus amb els quals devia fer broma i apostes -"què t'hi jugues que et faig sortir al quadre de Santo Tomé?", els deia segurament-, la majoria no identificats o que ara no recordo. Sí que es pot reconèixer clarament el mateix pintor, com he dit, que és el que mira tu per tu l'espectador, i el seu fill Jorge Manuel, llavors de 9 anys, un fill que Doménikos havia tingut d'estranquis amb una veïna anomenada Jerónima de las Cuevas. És el nen que assenyala el difunt.
En aquesta part de baix no hi ha cap dona -hauria estat un escàndol, segurament, barrejar homes amb dones en la representació d'un seguici fúnebre-, però el pintor s'ho ha fet venir bé per posar-hi indirectament la seva amant, a través del nen. Era aquesta, la part del quadre que més m'entretenia. Només de mirar Jorge Manuel i imaginar-me tota la història que hi havia al darrere, ja em passaven les hores sense adonar-me'n. M'entendria, sobretot, el fet que El Greco hagués reconegut amb orgull el seu fill fins al punt de fer-lo coprotagonista en un quadre com aquell, amb tot el que podia comportar aleshores ser assenyalat com a pare de bastard.
I ja us he dit prou coses. N'hi ha moltes més que les haureu de descobrir vosaltres. No dubto a recomanar un viatge ex professo a Toledo només per veure aquest miracle de l'art i de la capacitat humana d'expressar allò que un artista té al seu dedins de més endins. No recordo cap més quadre de cap altre pintor clàssic amb tant de contingut. Em diuen: "Sí, Las Meninas'." I jo dic que Velázquez està bé, i Rembrandt, i Michelangelo, i Leonardo però el "Entierro" és molt i molt especial.
Aneu a veure el "Entierro" quan pugueu. No us conformeu, sobretot, amb una làmina de llibre. Seria un sacrilegi... No, no, aneu-hi, sense mirar cap reproducció, tant si no heu vist mai el quadre com si l'heu vist però no us en recordeu prou. Aneu a Santo Tomé sense intermediaris i amb temps per davant. Mireu d'anar-hi en estones que no hi hagi gaire gent. Entreu a la sala amb els ulls clucs, o mirant a terra, i no els obriu fins que estigueu segurs de trobar-vos davant mateix del miracle. És un consell d'amic que estic segur que m'agraireu.
Ara me'n recordo! El rector de l'església de Santo Tomé es deia Madrid, Núñez de Madrid.
Comentaris
-
T'asseguro...[Ofensiu]Joan Gausachs i Marí | 26-08-2008 | Valoració: 10
... que miraré el quadre amb uns altres ulls.
De totes maneres ja t'avanço, que de moment hi ha alguns personatges que no trobo.
Insistiré, continuaré buscant.
Joan
-
La veritat és que...[Ofensiu]Biel Martí | 24-02-2005 | Valoració: 9
La veritat és que el títol sempre m'havia fet una mica de pal, però aquest matí, m'he dit: va, som-hi. I quan portava un parràgraf he pensat que no seria capaç d'acabar-lo, però mira tu, d'una tirada. Ara no sé si dir que tens una gran capacitat d'anàlisi o una gran capacitat de narrar anàlisi... Bé, m¡'ha encantat llegir-lo, resumint.
-
ja tinc ganes d'anar-hi[Ofensiu]rosaur | 13-11-2004 | Valoració: 9
la frase final, una mica fluxa. Però m'has fet vebnir ganes d'anar a toledo, sí. molt bon relat, peres!!
Valoració mitja: 9.25
l´Autor
72 Relats
285 Comentaris
157658 Lectures
Valoració de l'autor: 9.29
Biografia:
[Durant més d'un any, he tingut com a "foto" aquí dalt una crida al boicot contra Supermercados Dia, per haver acusat de terrorista un noi de 14 anys de Lloret de Mar (la Selva) que el mes de setembre del 2004 els havia demanat que etiquetessin els seus productes en català. Malauradament, la Guardia Civil i la seva Brigada Antiterrorista, el Ministerio del Interior i l'Audiencia Nacional van creure la versió de Dia i van tractar el noi efectivament com a terrorista, com a delinqüent perillós, com a desequilibrat, i la trista actuació que van tenir totes aquestes institucions espanyoles -encara no rectificada formalment- ha marcat per sempre més la família d'aquest noi, que van estar en perill de perdre la tutela del seu fill. Són fets que no podran oblidar mai. Fets que retraten el veritable "tarannà" del govern del senyor Rodríguez Zapatero, disposat a qualsevol cosa per evitar que proliferin a Catalunya exemples de sensatesa com el d'aquest noi, que només pretenia que es complís la llei al seu país.]Em presento. El pare de Peres era Judà, un dels dotze fills de Jacob, també anomenat Israel. Jacob era fill d'Isaac, i aquest, fill d'Abraham. Peres, etimològicament, vol dir escletxa o bretxa en hebreu antic. Encara que no sóc jueu, sempre m'ha interessat molt la història multisecular d'aquest poble. Ara la veritat és que em fan vergonya, és com quan descobreixes que el teu millor amic en realitat es comporta com una mala persona en determinats àmbits. Potser continua sent amic teu, i l'estimes, però alguna cosa s'ha trencat entre tots dos. Des de fa cinquanta anys, volent rescabalar-se de tot el que havien patit, els jueus que manen a l'estat d'Israel han començat a fer a altres el que els havien fet a ells durant tants segles. Els palestins actuals, la immensa majoria, són innocents de tots els mals que ha sofert el poble jueu. No tenen per què pagar els plats trencats de la història. No em fa por dir això, no temo que ningú m'acusi de genocida, d'antisemita ni d'antijueu, perquè sé que hi ha molta gent a Israel que comparteix aquesta meva opinió, gent a la qual els cappares del país titllen de "traïdors".
"Peres" és, en qualsevol cas, el nom de batalla de Pere Neri. Vaig néixer fa moooolts anys. Provinc d'una ciutat que podrà ser imitada per altres, però mai Igualada. Em dedico a treballar i a la família, amb aplicació similar d'hores a cadascuna de les dues coses. Crec que crec en Déu, en els àngels de la guarda, en els Reis d'Orient, en el patge Faruk i en el més enllà, per bé que cal reconèixer que tot plegat és un misteri. Però és que m'entusiasmen els misteris més fondos de l'existència humana, m'agrada molt preguntar-me coses... i potser no m'agrada tant haver de respondre-les, sobretot quan són preguntes punyents, com ara les que demanen els motius de les desgràcies del món, dels sofriments i de la mort violenta d'innocents.
Crec igualment, però, en la possibilitat que un dia els infants riguin a cor què vols i els adults siguin realment feliços. La felicitat és diferent de la satisfacció: la satisfacció sovint té a veure amb els diners -com més diners, més satisfets. Crec, doncs, que posar l'objectiu de la vida en els diners, com si ens poguessin donar la felicitat, és un error. La felicitat requereix un mínim de benestar, això sí, un mínim, perquè si no menges o no tens llit per dormir llavors és gairebé impossible ser feliç, si no ets un sant d'aquells dels (antics) llibres de religió o un asceta tipus Gandhi, perquè si no tens res la prioritat és sobreviure. Però un cop que tens el mínim, la felicitat consisteix a viure la vida de manera més o menys lluïda segons la sort i la disposició de cadascú, a realitzar-te cada dia, a acomplir el teu destí... sense preocupar-te exclusivament per tu mateix, perquè si només penses en tu potser podràs estar satisfet, però no seràs feliç. Feliços, doncs, tot i que tinguem problemes familiars o laborals, tot i que la hipoteca o el lloguer i altres pagaments ineludibles ens collin, i encara que de tant en tant tot plegat ens faci perdre una mica el son.
També crec que Catalunya ha de ser independent, però si abans parlàvem de misteris, això és molt més que un misteri, és una utopia.
I quan tinc temps llegeixo i escric, i també m'agrada molt el cine, encara que sigui per la tele.
Fi de les confidències, de les reflexions i dels rotllos.
Les meves autores i autors preferits de RC són gent que escriu relats, no poemes. Em sap greu, doncs, pels poetes i les poetesses, però no entenc ni m'agrada la poesia, tret de casos molt excepcionals; no m'agrada ni tan sols la meva, quan em deixo anar i n'escric una de temps en temps.
I ara com ara, no se m'acut res més per dir ací.
Una abraçada,
Pere S. Neri
gener 2007
pereneri@yahoo.com
Últims relats de l'autor
- A l'alçada del relat 72 hi ha canvi de carril
- El sacrifici del cor
- Esbroncades no!
- Sobre l'autoestima i els fracassos
- Que difícil que és casar-se
- Traumatitzat pels laics
- Carol Vicent, de cos present
- Ella no m'estimava
- Les paraules també es moren (i 2)
- Les paraules també es moren (1)
- Les almoines de l'avi
- El petit Rudi a la recerca d'Inge
- El meu llaç!
- Les 24 hores del dia
- Sóc tota teva