Cercador
Record vivent
Un relat de: peresFins l'any passat, havia estat a Manlleu només una vegada a la meva vida. Va ser en circumstàncies traumàtiques, i per això s'explica la transcendència que havia adquirit en els meus records infantils aquella primera estada. Només tenia dos anys i mig. Acabava de passar una infecció gravíssima, de la qual tinc un sol record: assegut en una trona, miro per una finestra d'una planta baixa que dóna a la plaça Pep Ventura de Vallvidrera. Només recordo això de la malaltia, aquesta foto fixa, però els pares m'han explicat després més d'un cop i de cent que aquell estiu de l'any 60 vaig estar a punt de fer l'ànec. Amb la panxa inflada com un nen de Biafra, que aleshores era el referent dramàtic de les fams i misèries del món, em desfeia per dins dia rere dia, acumulant la mare com si fos una col·lecció les mostres de les diverses deposicions, entre vint-i-cinc i trenta-cinc, que arribava a fer cada jornada i que al final del dia examinava amb posat seriós el metge de capçalera.
Finalment me'n vaig sortir. Passat ja el gros de la malaltia, però encara força afeblit, vaig estar uns dies a Manlleu. Nosaltres no som de Manlleu ni hi tenim família, però sí que era de Manlleu l'home de la Conxita, i la Conxita era una dona que els pares havien contractat per ajudar a casa mentre durava la meva crisi i que s'havia encaterinat de mi i em deia Pobret i Pobret Meu. La mare tenia també cura de mi, és clar, però no devia poder estar per tantes coses alhora -érem més germans, molt seguits i llavors tots ben menuts.
Amb poc més de dos anys, doncs, vaig estar-me uns dies a Manlleu, potser un cap de setmana. Sense els pares. Tot just sortit d'una malaltia. Per això, els records de Manlleu són nombrosos. Em veig pujant en una moto, una Lambretta, em veig al costat d'una noieta morena de la qual no recordo el nom que devia ser de la meva edat o potser una mica més gran, em veig envoltat de gent molt alta i desconeguda i vestida fosca en un lloc fosc on menjaven tots asseguts en cadires, menys la nena morena i jo, que suposo que ja devíem haver dinat abans i que rondàvem per allà atraient contínuament l'atenció dels entaulats.
Tots aquests records de Manlleu -segur que són de Manlleu, en tinc certesa- no m'han dit mai res, però. No he tingut mai gaires ganes de conèixer aquella nena morena, ni de saber on era exactament aquella casa ni qui eren aquells desconeguts que em miraven. Sí que recordo la Conxita i el seu home, però els recordo no pas de Manlleu, sinó perquè després els vaig veure més vegades, en visites que feien a casa els pares o en dinars que vam anar a fer a casa d'ells els meus germans i jo.
Hi havia, però, un record de Manlleu, d'aquella estada de quan tenia poc més de dos anys, que el tenia clavat al cap. Eren unes escales imposants. Jo estava a baix de tot de les escales i, mirant amunt, no veia res més que escales. Al capdamunt, només es veia el cel. I una església, sí, però l'església no hi era en una disposició normal, tot i que jo aleshores encara no sabia que aquella església no estava on era normal que estigués, és a dir, al capdamunt de les escales i amb la façana paral·lela a les escales. No. Aquella església no lligava amb les escales, sinó que estava en un costat, al costat dret, i no perpendicular, tampoc, sinó en diagonal. Una cosa raríssima. És clar que tota aquesta estranyesa no la vaig tenir llavors, ni sabia res de paral·lelismes ni de disposicions normals ni de façanes ni d'esglésies ni d'escales.
Tota la meva estranyesa va anar arribant amb els anys. Temps després, moltes vegades, recordava la visió de les escales de Manlleu. I va ser amb el temps, de mica en mica, que vaig anar descobrint que aquella imatge que guardava a la memòria era d'una església, i que no era normal que les esglésies estiguessin situades al capdamunt d'una escala no en paral·lel, sinó en diagonal i en un extrem de l'ultima escala. La imatge es va anar convertint en un misteri a mesura que passaven els anys i anava descobrint la raresa de la visió. Fins que vaig arribar a dubtar de la realitat del record i el vaig començar a oblidar...
L'any passat vam passar l'estiu amb la família en un llogarret prop de Manlleu. Ja feia temps que no recordava la imatge de les escales, ni havia pensat d'anar a Manlleu per res. Però em va revenir el record de les escales estranyes, amb molta força i nitidesa, un dia que vam anar a Manlleu a comprar alguna cosa que no vam saber trobar al poble. Vaig dir-me: ara o mai. Havien passat més de quaranta anys, però em calia retrobar les escales i comprovar que tots els centenars de cops que hi havia pensat al llarg dels anys, dient-me sempre "quina cosa més estranya", no havien estat debades, que eren records que tenien un fonament real, que l'havien de tenir per força.
No em va costar gens trobar-les. Molt a la vora de la plaça major, escales amunt per unes escales que deuen ser noves -noves, vull dir dels últims quaranta anys- hi ha el tram d'escales que durant tant de temps m'havien tingut intrigat. Hi vaig pujar sol, mentre la família s'esperava a la plaça prenent un gelat. Els havia dit que m'esperessin un moment. No hi havia dubte. L'entorn immediat, excepte la banda de les altres escales que continuaven cap avall fins a la plaça, era idèntic, i el podia recordar amb tot detall. Cada raconet, cada graó, la paret de pedra, la baluerna de l'església esbiaixada al capdamunt, tot m'era conegut. Vaig recordar, i perdoneu la intrusió tan extemporània en un record íntim com aquest, vaig recordar la pel·lícula "Minority Report", que havia vist feia poc en video. I vaig creure que d'alguna manera hi ha fets inversemblants com els que passen en aquesta pel·lícula que són possibles.
Vaig ajupir-me al capdavall de les escales, em vaig acotar fins a tocar gairebé el terra amb el cap, i vaig reviure una situació exacta a la de quaranta anys enrere. Exactament la mateixa visió. Unes escales que tocaven el cel i una església situada en diagonal, al costat dret de l'últim esglaó. Un llarg calfred a l'espinada i una suor abundosa, molt més que no era normal encara que fos l'estiu, em va envair una bona estona.
I el calfred es va repetir quan vaig tornar a ajupir-me, al cap d'una estona, per reviure per tercer cop a la meva vida una experiència tan emocionant. I encara ho vaig fer una quarta vegada.
Vaig mirar d'explicar-ho a la família. S'ho van prendre com una curiositat o potser com una excentricitat de poeta, però em van acompanyar escales amunt perquè els ho expliqués amb detall des de l'indret estant. Ja no em vaig acotar una cinquena vegada. No ho haurien entès, m'haurien pres per tocat del bolet.
Ningú més no recordava haver viscut experiències similars, d'un record i una visió amb aquest grau tan elevat i irracional de dependència física. De fet, al marge de la família, ara és el primer cop que ho explico a algú altre. Espero que fareu un ús adequat d'aquesta confidència i que no escampareu la història pertot arreu.
l´Autor
72 Relats
285 Comentaris
157658 Lectures
Valoració de l'autor: 9.29
Biografia:
[Durant més d'un any, he tingut com a "foto" aquí dalt una crida al boicot contra Supermercados Dia, per haver acusat de terrorista un noi de 14 anys de Lloret de Mar (la Selva) que el mes de setembre del 2004 els havia demanat que etiquetessin els seus productes en català. Malauradament, la Guardia Civil i la seva Brigada Antiterrorista, el Ministerio del Interior i l'Audiencia Nacional van creure la versió de Dia i van tractar el noi efectivament com a terrorista, com a delinqüent perillós, com a desequilibrat, i la trista actuació que van tenir totes aquestes institucions espanyoles -encara no rectificada formalment- ha marcat per sempre més la família d'aquest noi, que van estar en perill de perdre la tutela del seu fill. Són fets que no podran oblidar mai. Fets que retraten el veritable "tarannà" del govern del senyor Rodríguez Zapatero, disposat a qualsevol cosa per evitar que proliferin a Catalunya exemples de sensatesa com el d'aquest noi, que només pretenia que es complís la llei al seu país.]Em presento. El pare de Peres era Judà, un dels dotze fills de Jacob, també anomenat Israel. Jacob era fill d'Isaac, i aquest, fill d'Abraham. Peres, etimològicament, vol dir escletxa o bretxa en hebreu antic. Encara que no sóc jueu, sempre m'ha interessat molt la història multisecular d'aquest poble. Ara la veritat és que em fan vergonya, és com quan descobreixes que el teu millor amic en realitat es comporta com una mala persona en determinats àmbits. Potser continua sent amic teu, i l'estimes, però alguna cosa s'ha trencat entre tots dos. Des de fa cinquanta anys, volent rescabalar-se de tot el que havien patit, els jueus que manen a l'estat d'Israel han començat a fer a altres el que els havien fet a ells durant tants segles. Els palestins actuals, la immensa majoria, són innocents de tots els mals que ha sofert el poble jueu. No tenen per què pagar els plats trencats de la història. No em fa por dir això, no temo que ningú m'acusi de genocida, d'antisemita ni d'antijueu, perquè sé que hi ha molta gent a Israel que comparteix aquesta meva opinió, gent a la qual els cappares del país titllen de "traïdors".
"Peres" és, en qualsevol cas, el nom de batalla de Pere Neri. Vaig néixer fa moooolts anys. Provinc d'una ciutat que podrà ser imitada per altres, però mai Igualada. Em dedico a treballar i a la família, amb aplicació similar d'hores a cadascuna de les dues coses. Crec que crec en Déu, en els àngels de la guarda, en els Reis d'Orient, en el patge Faruk i en el més enllà, per bé que cal reconèixer que tot plegat és un misteri. Però és que m'entusiasmen els misteris més fondos de l'existència humana, m'agrada molt preguntar-me coses... i potser no m'agrada tant haver de respondre-les, sobretot quan són preguntes punyents, com ara les que demanen els motius de les desgràcies del món, dels sofriments i de la mort violenta d'innocents.
Crec igualment, però, en la possibilitat que un dia els infants riguin a cor què vols i els adults siguin realment feliços. La felicitat és diferent de la satisfacció: la satisfacció sovint té a veure amb els diners -com més diners, més satisfets. Crec, doncs, que posar l'objectiu de la vida en els diners, com si ens poguessin donar la felicitat, és un error. La felicitat requereix un mínim de benestar, això sí, un mínim, perquè si no menges o no tens llit per dormir llavors és gairebé impossible ser feliç, si no ets un sant d'aquells dels (antics) llibres de religió o un asceta tipus Gandhi, perquè si no tens res la prioritat és sobreviure. Però un cop que tens el mínim, la felicitat consisteix a viure la vida de manera més o menys lluïda segons la sort i la disposició de cadascú, a realitzar-te cada dia, a acomplir el teu destí... sense preocupar-te exclusivament per tu mateix, perquè si només penses en tu potser podràs estar satisfet, però no seràs feliç. Feliços, doncs, tot i que tinguem problemes familiars o laborals, tot i que la hipoteca o el lloguer i altres pagaments ineludibles ens collin, i encara que de tant en tant tot plegat ens faci perdre una mica el son.
També crec que Catalunya ha de ser independent, però si abans parlàvem de misteris, això és molt més que un misteri, és una utopia.
I quan tinc temps llegeixo i escric, i també m'agrada molt el cine, encara que sigui per la tele.
Fi de les confidències, de les reflexions i dels rotllos.
Les meves autores i autors preferits de RC són gent que escriu relats, no poemes. Em sap greu, doncs, pels poetes i les poetesses, però no entenc ni m'agrada la poesia, tret de casos molt excepcionals; no m'agrada ni tan sols la meva, quan em deixo anar i n'escric una de temps en temps.
I ara com ara, no se m'acut res més per dir ací.
Una abraçada,
Pere S. Neri
gener 2007
pereneri@yahoo.com
Últims relats de l'autor
- A l'alçada del relat 72 hi ha canvi de carril
- El sacrifici del cor
- Esbroncades no!
- Sobre l'autoestima i els fracassos
- Que difícil que és casar-se
- Traumatitzat pels laics
- Carol Vicent, de cos present
- Ella no m'estimava
- Les paraules també es moren (i 2)
- Les paraules també es moren (1)
- Les almoines de l'avi
- El petit Rudi a la recerca d'Inge
- El meu llaç!
- Les 24 hores del dia
- Sóc tota teva