Cercador
Poemes nus: Pas perdut
Un relat de: Dolça Parvati*
![cafe dancers](http://i26.photobucket.com/albums/c120/evabusom/cefedancersRussWagner.jpg)
Hem perdut el pas, amor,
Sols queda el bruc d'aquestes ínfimes paraules,
Aquests tristos garbuixos enllaçats per la tendresa
Que són ara encenalls d'absència fosca.
Hem crescut?
S'han eixamplat les nostres ànimes d'oblit?
Jo només veig el desert i la derrota.
Torne a la nuesa, a la muda solitud
I el buit amera el meu recer de dona sola.
Aviat seuré entre aquests cossos absents
Mentre el carmí del meu vestit esdevé ombra.
Comentaris
-
Preciós poema...[Ofensiu]Xantalam | 19-06-2008 | Valoració: 10
Em va agradar molt quan el vaig llegir al repte i ara al rellegir-lo no m'he pogut estar de comentar-t'ho.
Bellíssim i trist ball d'aquesta parella que ha perdut el pas... Afortunadament a tu no et mancaran les més precioses paraules per explicar el que tu vulguis.
Una forta abraçada,
Empar
-
El carmí es porta dintre[Ofensiu]Monalisa | 09-06-2008
Dolça dolça, l'amic Vicent Adsuara (té un cognom tan bonic que no puc evitar escriure'l encara que sigui innecessari) t'ha dit tot el que calia, crec. Subscric cadascuna de les idees que exposa en el seu comentari, que precisament per breu esdevé exhaustiu i profund. És per això que els dos comentaris que jo afegiré són redundants, però la redundància també té dret a viure: que hi ha moltes maneres d'expressar la pèrdua però poques tan evocadores com la subjugant combinació d'aquesta pintura i les teves paraules, suaument abocades a la nostàlgia de cadascú de nosaltres. I que una dona que desitja mai perd el pas. Si de cas, el canvia.
Una forta abraçada
Monalisa
-
El ball[Ofensiu]joanalvol | 09-06-2008 | Valoració: 10
Pasos al so de la música, moviment, vibració. Compost de sensacions que afloren a la ment ara en repos mentre la música penetra.
Neix un poema car l'ànima dansa lliure.
Una abraçada de part de la Teresa i meva també
Joanalvol -
En acabar-se el ball[Ofensiu]franz appa | 08-06-2008
Hi ha instants frenètics, en què el moviment s'apodera dels cossos, i en el vertigen dels seus revolts sembla que l'ànima queda suspesa, o integrada en una sola ànima col·lectiva (la parella que balla, i els espectadors que en el quadre contrasten amb la seva immobilitat que endevinem muda i inexpressiva.
Absència aparentment indiferent a la qual reintegres en aquest poema, avançant-te a l'instant reflectit al quadre, i ja afrontant el llarg després en què el cos de la dona balla és ella mateixa també un altre cos absent, "Mentre el carmí del meu vestit esdevé ombra.", bellíssim i evocador final.
Són els llargs espais que queden quan el vertiginós ritme dóna pas a la quietud de la solitud.
petons,
franz
Valoració mitja: 10
l´Autor
![Foto de perfil de Dolça Parvati Foto de perfil de Dolça Parvati](/imatges_autors/594048.jpg?rnd=1707524555)
70 Relats
369 Comentaris
90297 Lectures
Valoració de l'autor: 9.90
Últims relats de l'autor
- Adéu a la petita Sílvia
- Iniciàtica
- Evocació d'una rutina
- Instants sagrats
- La Melofalla
- Seguidilles de la brisa
- Consells per a ningú
- Petita estança
- El que en realitat compta
- On germina l'amor
- Cor de paper i escletxa
- La maniobra de Heimlich
- El somni d'Alícia
- El cicle de satisfacció de les necessitats
- Tot s'ha fet gran