Cercador
Petits fragments amb vida pròpia
Un relat de: ROSASPMinúscul fragment del llarg i detallat diari d'una mare:
Un dia no saps ben bé com, comences a veure les coses una mica més clares. Res és tan complicat com sembla, si es pot comprendre que tot varia constantment. Acceptar els canvis i adaptar-s'hi, sense pretendre aferrar-se amb tanta força al que anem deixant, és un moviment difícil, però bastant alliberador.
La realitat i les presses de la vida quotidiana, no em deixen veure amb claredat el senzill, però magnífic tresor que tinc tan prop meu.
Al fons, sempre he sabut que sóc extraordinàriament afortunada, però hi ha molts moments que res em porta enlloc i no trobo un camí que m'identifiqui.
Quan vaig començar a ser mare, el meu principal objectiu, va estar la salut física i mental de la meva filla i evidentment la seva felicitat.
Ara, me'n adono que només he viscut aquests anys a traves d'ella, donant-li la seguretat i la independència que jo no he sabut trobar.
He viscut de prestat, sentint les emocions com a meves, lluitant perquè no es sentís mai sola ni trista, perquè en el fons no em necessites tant com jo he necessitat als demés.
M'he oblidat molt cops que tenia més gent a la vora i que em tenia a mi mateixa per viure'm.
Em fa molta il·lusió i una mica de vergonya, veure que per a ella tot ha anat rodant amb naturalitat, doncs té una manera molt peculiar de sentir i no necessita l'aprovació de ningú per trobar-se a gust amb el que porta i el que fa.
Està molt integrada a la vida, a cada instant, amb una força innata per anar endavant.
Veu les coses tal com són, sense complicar-se en buscar missatges amagats i transcendentals, aquella essència que jo busco des de sempre i vet a saber si no està més a l'abast del que sembla.
Jo, remenant entre els somnis i les paraules, en els moviments gairebé imperceptibles, cercant la clau de tants enigmes. Intentant abastar les sensacions difícilment descriptibles per tots els racons més amagats.
Buscant llum entre les escletxes...
M'ha costat molt admetre coses que ella veu com a part innegable de la vida: la imperfecció, els errors, l'envelliment, la mort...
Només s'ha preocupat de viure, agafant-se fort a aquesta aventura i formant-ne part.
Es fa molt estrany, que moltes vegades et puguin fer reflexionar les persones més petites, les que encara tenen el cervell verge, les que et diuen les coses sense embuts ni paraules rebuscades, tal com raja. I costa una mica admetre que moltes cops tenen força raó i bastant més sentit comú del que els hi atribuïm.
No he sabut veure que m'han estimat molt, malgrat les imperfeccions i les debilitats.
Potser ningú esperava res en concret, no calia que intentés ser perfecta i exigir-me tant en cada moment. Només volien que fos jo mateixa, veure'm somriure i plorar, compartir aquests instants, tal com anaven venint.
No saps mai de qui has d'aprendre les lliçons en aquesta vida, però el més important és que no arribis tard a buscar el que realment vols i et donis l'oportunitat de viure i viure't acceptant i aprofitant tots els moments de la millor manera possible.
Per què es tan fàcil donar consells i tan difícil aplicar-se'ls un mateix?
Breu fragment del curt i concís diari d'una filla:
Ostres! Em sap greu que la mare es trenqui tant el cap per tot. Es preocupa tant que m'ofega i veig com s'esgota inútilment sense treure'n res en clar.
Em vol deixar volar, sempre ho ha fet, però endevino la por en els fons dels seus ulls, una por que la fa emmalaltir.
Jo vull que faci la seva vida, que s'ho passi molt bé i estic contenta perquè veig que cada cop va cercant i trobant més el seu espai vital.
És un estrany sentiment, vull ser independent però una veueta petita busca en certs moments i quan menys m'ho espero, les seves moixaines.
No li vull fer mal, però m'ha d'acceptar tal com sóc. Em surt de dins expressar les coses tal com les penso, sense massa embuts i encara que no sempre m'ho diu, veig que la fereixo moltes vegades.
M'agrada molt passar-m'ho bé i no capficar-me innecessàriament per les coses.
Sóc afortunada, em sento afortunada, perquè quan em miro cada dia al mirall m'agrada el que hi veig i trobo moltes coses noves en cada experiència, que em fan somriure d'orella a orella.
Però no, mama, no tinc ànima de poeta, no vull expressar amb paraules, tot el que sento, jo només vull sentir molt i molt...
Les paraules de moment te les regalo, perquè els meus versos són massa inquiets i s'escapen a corre-cuita saltant esbojarrats.
Quan et dic que no ens assemblen gairebé en res, t'ho dic perquè ho crec així i no em sembla que tingui massa importància, doncs cadascú és com és i no cal donar-li massa voltes a aquestes insignificances.
No som millors, ni pitjors, només diferents i úniques...
Continua volant mare, pintant somnis entre els núvols, però vigila quan aterris de no trencar-te la closca.
T'ho dic amb una barreja d'estimació i d'ironia! Ja saps que sóc així...
Comentaris
-
això és ser mare.[Ofensiu]La Banyeta del badiu | 12-05-2005 | Valoració: 10
Parles amb el cor i per això ho fas tan bé.
Felicitats i un petunet. -
Felicitats![Ofensiu]Mon Pons | 02-05-2005
Felicitats pels teus relats ROSASP. Aquest, especialment, m'agrada molt. Molt ben trobat el títol, però a més afegiria que són fragments de vida essencial, entre l'estimació de la mare i la filla i la tendresa mútua d'ambdues però que tenen punts de vista diferents, però potser en el fons no ho són tant...(?) Les mares solen ser així, i els fills són fills de la vida desitjosa de sí mateixa ...
Com diu el poeta Kabil Gibran. "Els teus fills no venen de tu, i encara que estiguin amb tu no et pertanyen. Només pots donar-los amor..."
Gràcies per les teves boniques paraules al meu "Comiat".
Un petó! -
Molt ben descrita[Ofensiu]brumari | 01-05-2005
la confrontació (que no l'enfrontament) de dos caràcters, dos edats, dues visions de la vida. En definitiva, dues persones "diferents i úniques", com diu la filla. I l'enriquiment recíproc que això pot generar.
M'ha agradat la peculiar manera d'expressar-se mare i filla.
-
Esta molt be Rosa ![Ofensiu]ITACA | 01-05-2005 | Valoració: 10
M'ha agradat, si li deixes llegir això a la meva tieta i a la meva cosina ...
Es un fet molt quotidia , l'has descrit molt be en aquestes planes de diari.
Una abraçada molt forta, Clara
l´Autor
![Foto de perfil de ROSASP Foto de perfil de ROSASP](/imatges_autors/34613.jpg?rnd=1616476315)
312 Relats
1612 Comentaris
650603 Lectures
Valoració de l'autor: 9.79
Biografia:
Hola! Sóc la Rosa Saureu, una lleidatana somiadora de mena i una mica surrealista. Convertir allò que caço al vol en paraules és el més semblant a tenir ales. En el meu cas, escriure no és només una afició o una necessitat sinó una forma de sentir i veure la vida. Utilitzo la poesia, els contes i els relats curts per intentar expressar les petites i grans coses que omplen i buiden els dies.Vaig tenir la sort de ser escollida per a la plaquette "Singulars d'un Plural" a la ciutat de Girona, en què poetes inèdits vam compartir espai amb autors de renom. Formo part del llibre de relatsencatalà.com versió 2.0 i del primer llibre de poemes. També he guanyat el segon premi de poesia Seu Vella de Lleida-2008. Aquesta empenta, junt als vostres comentaris i continu suport, han estat un gran estímul per continuar endavant.
El meu repte personal és aprendre constantment a viure. M'agrada la música, l'art en general, somriure molt i estimar tant com pugui. Estic enamorada de la meva llengua i sé que el nostre vincle és cada cop més fort i ferm.
Respecte a vosaltres, sento que ens uneix un fil comú que m'agradaria sentir sempre proper.
Per si necessiteu quelcom, el meu correu és: rosasaureu@telefonica.net
Gràcies per tot!
Si voleu, també podeu visitar el meu bloc de videopoesia
![R en Cadena]( http://i101.photobucket.com/albums/m67/EmmaThessaM/jojaenformopart-focnegre.jpg )
El Vicenç Ambrós i Besa em va passar la cadena i jo l'he passat al Capdelin i a la gypsy
(fes clic a la imatge i descobreix què és "R en Cadena")