Cercador
Obrim les portes a l'optimisme
Un relat de: NefertitisComencem una nova setmana i d’aquí no res arranquem la primera pàgina del nou calendari. Els dies passen, potser massa despressa... De vegades penso en les ganes que tinc de veure algú, de quedar-hi, però el dia a dia, les obligacions et van endarrerint i potser dóna la sensació que te’n oblides, però no és així. M’adono que gairebé les persones a qui més estimo les tinc lluny, si més no ens separen uns quants quilòmetres de distància, però malgrat tot no s’obliden mai de mi igual que jo no faig amb ells.
La meva vida ha canviat. De vegades encara em dóna la sensació que vago mig perduda, que masses vegades la por s’amaga a les meves butxaques i aquell regust de tristesa i soledat sembla retornar. Però en aquests moments he après a aturar-me, intentar no anticipar pensaments, deixar de banda les obsessions... No és fàcil, però quelcom dins meu m’empeny amb força i em diu que no, que endavant, que no m’aturi... I ho faig. I aquest quelcom dins meu és la suma de totes les vegades que m’he sentit així i que finalment han canviat.
De vegades sento que la feina m’absorbeix. Segurament però, no sé com dir-ho, la visc amb cor i ànima. Hi ha dies que les paraules d’algú, el seu to de veu poden fer-me sentir dèbil, petita; en cinc minuts poden amargar-me el dia. Però també hi ha moments en els quals rebo felicitacions i si sospeso lo bo i lo dolent tinc clar cap on es declina la balança.
Comencem una nova setmana, un nou dia, un nou mes... I aprenem que no sempre guanya la rutina, doncs si anem més enllà trobarem tantes coses que semblen invisibles.
La meva vida ha canviat. De vegades encara em dóna la sensació que vago mig perduda, que masses vegades la por s’amaga a les meves butxaques i aquell regust de tristesa i soledat sembla retornar. Però en aquests moments he après a aturar-me, intentar no anticipar pensaments, deixar de banda les obsessions... No és fàcil, però quelcom dins meu m’empeny amb força i em diu que no, que endavant, que no m’aturi... I ho faig. I aquest quelcom dins meu és la suma de totes les vegades que m’he sentit així i que finalment han canviat.
De vegades sento que la feina m’absorbeix. Segurament però, no sé com dir-ho, la visc amb cor i ànima. Hi ha dies que les paraules d’algú, el seu to de veu poden fer-me sentir dèbil, petita; en cinc minuts poden amargar-me el dia. Però també hi ha moments en els quals rebo felicitacions i si sospeso lo bo i lo dolent tinc clar cap on es declina la balança.
Comencem una nova setmana, un nou dia, un nou mes... I aprenem que no sempre guanya la rutina, doncs si anem més enllà trobarem tantes coses que semblen invisibles.
Comentaris
-
Sinceritat i endavant![Ofensiu]Aleix de Ferrater | 01-02-2012 | Valoració: 10
Nefertitis, endavant sempre, però a poc a poc. Camina, però a poc a poc. Observa el teu entorn, però a poc a poc. Atura't en aquest banc, seu i observa el teu entorn a poc a poc. Gaudeix de les coses petites, a poc a poc. Menja a poc a poc. Beu a poc a poc. Escriu, torna a escriure i publica el que esgriguis, però a poc a poc. Ja veuràs com te'n surts, però a poc a poc. No corris. Una abraçada.
aleix
-
M’agrada...[Ofensiu]free sound | 01-02-2012 | Valoració: 10
Obrir portes a l’optimisme...
La vida sempre ens regala coses bones,
cal saber-les veure.
Sempre amunt...i sempre endavant!!!
l´Autor
![Foto de perfil de Nefertitis Foto de perfil de Nefertitis](/imatges_autors/531772.jpg?rnd=1769652793)
105 Relats
126 Comentaris
87771 Lectures
Valoració de l'autor: 9.84
Biografia:
Nascuda en un vell paratge de muntanyes he buscat afligida un món on cercar la calma, la llibertat... Però en el fons, sempre he estat una persona híbrida, distinta a tot i a tothom. I davant d'aquesta nostàlgia, únicament he vessat llàgrimes amargues i m'he autoavdicat una condemna per ésser invisible davant d'un món perfecte, per la meva manera de concebre aquest. Però he perdut milers de trens, he viatjat al més enllà; però algú m'ha donat una embranzida... No sé qui sóc, on vaig... Únicament escric, perquè és en la poesia, en cada mot on puc ser tot allò que sempre he anhelat. L'únic port que aporta calma al meu cor.Últims relats de l'autor
- Et recordo
- Nit de Sant Joan. Cercant la màgia?
- Fractures
- Reflexió política psicològica
- 17 de juliol. Què ens està passant?
- Aturar-se per fer de nou un camí
- Una amistat, una muntanya russa?
- La crua i pura realitat
- Nits de festa, nits d'alcohol
- És un refugi
- Batalles perdudes. Aires de superioritat
- Quan sents que no gaudeixes de l'estiu
- Cansada, desenganyada de...
- 4 de setembre....
- A la seva cala estant